IQO 



FALNA OCH FLORA 



fattat posto på en hög kulle, nedanför hvilken var ett vatten- 

 drag med vass, där talrika änder uppehöllo sig. Observerade 

 han nu, att en and kom flygande, så satte han i väg efter 

 henne, och det dröjde ej länge, innan han hann upp henne och 

 slog på sitt vanliga sätt klorna i hennes bröst underifrån, 

 på så sätt förlamande vingmusklerna. En gång åsåg jag, huru- 

 som han på samma sätt anföll en and, då han befann sig öfver 

 vattnet. Taget med klorna måste ej ha varit riktigt fast, att 

 han kunde föra henne till land, utan släppte han henne då hon 

 genast plumsade ner i vattnet, dit falken ej vågade följa med; 

 det var en gräsand. En annan gång slog han på en bläsand, 

 som han fällde till marken på en äng, men som jag fråntog 

 honom; han hade då genom ett hugg i hjärnan dödat fågeln. 



Intressant är att åse, när de gamla falkarna skola inöfva 

 ungarna att fånga villebråd på det omnämnda sättet genom 

 att slå det underifrån i flykten. En pilgrimsfalk hade tagit och 

 dödat en hvit tamdufva, som han flygande oupphörligt släppte 

 ofvanför den skrikande, hungriga ungen, på det denna skulle 

 försöka knipa dufvan i luften. När detta ej lyckades första 

 gången upprepades försöket, tills jag kom och lade mig emel- 

 lan och tog dufvan och öfverlämnade henne åt dess ägare. 



En annan gång såg jag samma manöver vidtagas med en 

 stare, och därvid ungen kom mig så nära, att jag sköt honom. 



Om, höstarna när kajflockarna draga mot söder, kan man 

 stundom få se denna falk slå in i flocken för att gripa någon 

 af dess medlemmar. 



C. A. H. 



