198 FAUNA OCH FI,ORA 



Att vårtorna hos den grönfläckiga paddan stundom stöta i rödt 

 är ej något karakteristiskt hvarken för Gotland eller för arten i 

 fråga. 



Denna axplockning ur hufvudafdelningen kan ju vara tillfyllest, 

 men det finnes ett tillägg i flera kaj)itel, som också behöfver skär- 

 skådas något. Ett af dessa kapitel kallas > tankar om Gotlands 

 faunas och fastlands-faunans ursprung . Förfrs uttalanden här åda- 

 galägga allt för tydligt, att hans kunskaper ej alls räckt till för ett 

 sådant ämne. Någon postglacial landförbindelse mellan Gotland 

 och Estland har ej påvisats och är ej sannolik. Påståendet, att 

 vildsvinet i Skåne endast träffats fossilt, sålunda långt före (!) isti- 

 den» (p. 54) är alldeles felaktigt o. s. v. För öfrigt skulle det ock 

 vara intressant att veta på hvad grund förf. helt frankt påstår, att 

 Polen är vildsvinets hemland, då hela mellersta Europa och Asien 

 med lika goda skäl kunna göra anspråk härpå. Funderingarna om 

 ^den däggdjursfauna, som ej trifs å silurisk botten» äro högst be- 

 synnerliga och obevisliga. På den tillhörande kartan finnes utmärkt 

 med blå färg de områden, som enligt förf. hvila på »silurisk for- 

 mation och dessa sägas karakteriseras »af vildsvinets förekomst i 

 historisk tid äfvensom dvärghästar, under det mullvaden och andra 

 smärre djur saknas . Nu finner man emellertid, att ^Malmöhus län 

 t. ex. utmärkts med blå fitrg, men förf kan väl ej förneka, att 

 mullvaden finnes där. Krånglar man till saken på ett sådant sätt, 

 måste slutresultatet bli därefter. 



Till slut kommer förf. med »svar på en kritik», nämligen den, 

 som förut antydts. Först söker förf- att polemisera i nomenklatur- 

 frågan och är skäligen amper i sina omdömen, men lika omotiverad. 



Förf. föref^lår, »för att få en rationell nomenklatur borde en 

 kommission af Europas mest framstående zoologer församlas och ge- 

 mensamt utarbeta ett förslag . Men, det är ju just det som skett 

 och de sålunda föreslagna nomenklaturlagarne ha sedan antagits af 

 3 på hvarandra följande allmänna zoologkongresser. Det är dessa 

 sålunda fastställda principer, som jag lojalt följt vid utarbetandet af 

 min namnförteckning och Hr Hasselgren hugger som vanligt i sten, 

 då han öfverlägset talar om den »Lönnbergska metoden». Förf 

 ondgör sig öfver, att jag användt samma skrifsätt »arquatus» som 

 Linné för storspofvens artnamn, och han påbördar Linxk i detta 

 fall »en ortografisk bock . Sådana är Linné visserligen ej fri från, 

 men här är det ej värdt att tala om dylikt, l\- om förf behagar se 

 efter i något större latinskt lexikon, skall han få se, att där står 

 >arcuattis eller arquatus-. Det torde sålunda i detta fall vara onö- 

 digt eller snarare okynnigt att mästra. För öfrigt tyckes förf. — 

 liksom måhända äfven den auktor han citerar — alls ej ha klart 

 för sig hvad som menas med ett namn. Ett namn får man visst 

 icke godtyckligt ändra sedan det en gång gifvits, äfven om det 

 skulle innebära något mindre karakteristiskt.' Gjorde man det, 



' Namnet r>norvegicus'> för den bruna råttan är, när allt kommer omkring, 

 ej så^ galet trots författarens kritik, ty den torde ha uppträdt tidigare i Norge 

 än på de flesta andra ställen i Väst-Europa och engelsmännen kalla den än i 

 dag »Norway Rat« ! 



