20 2 FAUNA OCH FLORA 



MoikuUa som bär sina ungar. 



Undertecknad, varmt intresserad för fågelvärlden, har med nöje 

 genomläst Reinhold Winters bok »Fågelkåserier». I anledning af 

 nämnda författares uttalande å sid. 153 rad 28 och följ. ber jag få 

 nämna följande, som ju kan vara af intresse som bidrag till känne- 

 dom om morkullans lefnad. 



Då jag i dag gjorde en skogspromenad i sällskap med min 

 fågelhund märkte jag, att hunden kände fågelslag i närheten af en 

 kärrkant. Efter något sökande »stod» hunden fast midt ute på en 

 torr tallhed. Jag gick nu fram och stötte fågeln, som befanns vara 

 en morkulla. Hon förde med sig en unge •>->mella?i hoicn och hak- 

 hroppc)v>. Som det var öppen mark, hade jag godt tillfälle noga 

 betrakta henne. Flykten var rask, men något bullrande. Efter 

 100 meters flvkt sänkte hon sig ned till marken och lät då genast 

 höra några hväsande, skarpa läten. 



Samma ljud har jag en gång förut hört en kulla uppgifva, då 

 hanen sänkte sig ned till honan efter »draget». Hon kunde då 

 ej vara rädd; möjligen kan det ljudet vara ett uttryck för ilska? 

 — Efter något sökande fann hunden en unge, som blifvit kvarläm- 

 nad, den var stor som en domherre. 



Jag erinrar mig ett annat fall, då fåglar burit bort sina ungar 

 på samma sätt. Det var under en stöfvarejakt i augusti, då en 

 ringdufva flög förbi mig med en unge, som jag tyckte, mellan be- 

 nen. Det såg ut som, då en roffågel bär en mindre fågel. 



Orsa den ri juli 1908. 



Helis Rääf. 



Denna morkullans vana att bära bort ungarne är förut känd 

 och beskrifven, men ytterligare en iakttagelse af samma fenomen är 

 ju alltid af intresse. Red. 



Fynd af mammuth och noshörning i Galicien. 



I oktober i fjol, då man var sysselsatt med att upptaga en 

 gruföppning till en ozokeritgrufva i österrikiska Galicien päträfifiides 

 ])lötsligen 15 meter under jordytan lämningarne af en mammuth, 

 och ytterligare 2 meter djupare uppdagades i november rester af 

 en noshörning. Båda voro impregnerade med salter och mineral- 

 oljor och till följd häraf hade till och. med mjukdelar bibehållits. 

 Noshörningens främre horn satt fast vid hufvudet. Det bakre låg 

 löst bredvid. Fynden äro ännu ej närmare beskrifna, men Dr. 

 Smith Woodward, som erhållit fotografier till Brit. Museum Nat. 

 Hist. påpekar, att det ej är fråga om den ullhåriga noshörningen, 

 som man vet har lefvat samtidigt med mammuthen i Sibirien utan 

 en helt annan art utan ull och med tjocka, korta horn. Antagli- 

 gen ha båda djuren en gång i tiden gått ner sig i sumpmarker och 

 sedan ha deras kroppar bibehållits genom årtusenden på grund af 

 den konserverande egenskaj)en hos de petroleumhaltiga atiagringarne. 



