Elgen såsom husdjur. 



(Plats har begärts för nedanstående inlägg i frågan om elgens domesticerande.) 



^^^^j^Bii3«: Igen är vårt lands ståtligaste och på samma 

 W-^^^kF^ ; gång ett fromt högdjur. Den skulle såsom 

 fl ^^^?^^^"^^ ^'^' husdjur blifva till stor nytta för 

 l^rjJvj^^^ svenska jordbruket. De liusdjur, som nu an- 

 EJW(?i^^^^2 vändas i samband med jordbruket äro alla 

 &^J*^|^j;-ij^^;_r-^-; införda från länder med högre värme och 

 därmed högre växtkraft/ Vi måste därför bygga goda stal- 

 lar för att skydda dem mot kylan, samt förädla deras föda, 

 hvaraf följden blir, att de blifva kostsamma att underhålla. 

 Jämför man härmed elgen, som är ett inhemskt djur afpassad 

 efter vårt klimat och naturförhållanden, skall man genast fmna, 

 att den är oss gifven blott att taga vara på och använda. 



Den är fullt lika stor och stark som våra nuvarande 

 dragare, och skulle såsom dragare blifva mycket billig att 

 underhålla. De fördelar, man då har, äro att inga hus be- 

 höfde byggas. Elgen ligger på snödrifvan i strängaste vinter, 

 han lefver nästan uteslutande af enris och i brist därpå af 

 tallris om vintern. Och enris växer i alla backar. Där icke 

 enbusken växer där finns ej heller elgen, således har äfven 

 enbusken sin uppgift att fylla. Om sommaren består hans 

 föda hufvudsakligast af löf och mindre kvistar af nästan alla 

 löfträdslag, men det förnämsta är dock gråvide. Betraktar 

 man dessa buskarter skall man fmna, att de äro som afpassade 

 till föda åt elgen, emedan de icke äro träd, som skulle växa 

 ifrån honom, utan alltid äro åtkomliga, och som låta skatta 

 sig på sina kvistar utan att däraf dö ut. tvärtom ju mera de 

 skattas desto mera växa de. 



Detta torde ej alldeles hålla streck. Red. 



