OM HMIRIDHR Ml-LLAN MASAR 9 



konstaterat detta, är det af intresse att finna, att genom 

 nämnda begränsning i pigmenteringen åstadkommes hos dessa 

 hybrider en viss likhet i stora drag med vingmönstret hos 

 åtskiUiga andra måsformer, såsom t. ex. gråtrutarna (= argen- 

 /a^«5-gruppen), den vanhga fiskmåsen (/,. canus och den för- 

 utnämnda bleka affinis-vastn af /wscws-gruppen. Hos alla 

 dessa måsformer finnes svart pä de 5—6 (7) yttre handpen- 

 norna i aftagande mängd från den yttersta till den innersta; 

 hvita spegelfläckar förekomma också ofta på de två yttersta 

 handpennorna eller åtminstone pä den första af dem. Denna 

 öfverensstämmelse med afseende på vingmönstret hos så många 

 olika måsar torde svårligen kunna förklaras på annat sätt än 

 som ett arf från gemensamma förfäder med dylikt utseende. 



Då samma mönster, för så vidt det hvita angår (hvita 

 spegelfläckar på en 1. två af de yttersta handpennorna och 

 hvita spetsar på de följande), också kan spåras hos silltruten, 

 synes det sannolikt, att äfven dennes förfäder ursprungligeri 

 haft ett vingmönster af liknande slag, men att detta bokstafli- 

 gen taladt fördunklats, i och med det att handpennorna i deras 

 helhet hos silltruten under utvecklingens gång blifvit fullpig- 

 menterade i st. f. blott spetsarna. Man kan härutaf draga den 

 slutsatsen, att den bleka silltrutsrasen, L. fiisciis affinis, hos 

 hvilken det ursprungliga färgmönstret hos handpennorna ännu 

 är synligt, följaktligen bör vara den mera ursprungliga eller 

 primitiva formen, och att den vanliga mörka eller typiska» 

 silltruten representerar ett senare utvecklingsstadium, som helt 

 enkelt uppstått genom en intensivare utveckling af svart pig- 

 ment. Den kan sålunda i viss mån betecknas såsom en semi- 

 melanistisk form. 



Å andra sidan kan det ej råda något tvifvelsmål on], att 

 den hvitvingade truten. Lams leiicopteriis, är en produktafen 

 utveckling i motsatt riktning genom förlust af pigment. Att 

 dess stamfäder verkligen haft de yttre handpennorna delvis 

 mörkpigmenterade skulle man ju rent af kunna ha anledning 

 att sluta sig till per analogiam, men man har ännu bättre 

 stöd för ett sådant antagande på grund däraf att, såsom re- 



