BLASKURIT I 49 



1300-talet», publicerad i »Fästskrift till H. F. Feilberg», Sv. 

 Landsmål, årg. 1911, redogör J. Nordlander för flera av dessa 

 tolkningsförsök och framställer själf, med kritik af de andras, 

 ett nytt förslag till tydning. 



Han säger bl. a.: »Ordet bla torde här vara att taga i 

 dess äldre betydelse af 'svart', och omöjligt är ej, att här syftas 

 på de svarta räfskinnen, som stått i så högt värde. Ordets 

 senare del, skiirin, har ej heller afseende på skinnets skiljande 

 från kroppen, utan torde utmärka så mycket som: ej fullstän- 

 digt blått (svart). För riktigheten af denna tolkning synes 

 den omständigheten tala, att man i Bollnäs utlofvade ett bättre 

 skinn (unam pellem meliorem). I motsats härtill var det 'blå- 

 skurna' tydligen af något sämre beskaffenhet». 



N. utgår tydligen vid denna sin tolkning — såsom för- 

 öfrigt andra, hvilka sysselsatt sig med detta ord — från att 

 'blaskurit' har afseende på flera slags vildtskinn; men han 

 kommer dock att luta åt den åsikten, att ordet bäst passar in 

 på de svarta räfskinnen; det är bla, fattadt i sin gamla be- 

 tydelse 'svart', som förleder honom därtill. 



Till en liknande uppfattning har tidigare också Joh. Kjell- 

 ström kommit i sin förut citerade tolkning af Hälsingelagen, 

 där han (s. 27, n. 6) tolkar 'blaskorin skin' såsom åsyftande 

 blåräf eller svarträf. De enda stöd han anför för sin mening 

 utgöras af citat från Olaus Magnus och G. Kolthoff (»Vårt 

 villebråd», s. 264), hvilka författare emellertid endast uttalat 

 sig beträffande blåräfvens nordliga förekomst samt med hän- 

 syn till själfva fallen hos denna räfvarietet, på hvilken Kjell- 

 ström anser urkundernas bla passa in. 



Men att det i de nämnda urkunderna icke kan vara fråga 

 om ett så sällsynt och dyrbart skinn som svart- eller blå- 

 räfvens, måste ovedersägligt, synes det mig, framgå såväl af 

 diplomet från år 1314 som af skattestadgandet i Hälsingelagen, 

 att två 'bläskiirnä' skinn skulle utgöras af enhvar jaktdnglig 

 man i Umeå och norr därom. 



Detta förutsätter nämligen en tillgång på detta slags vikit. 



