I Sa FAUNA OCH FLORA 



utefter vattenytan, och passerade han i visserhgen ärlelik, men 

 ej så kortbågig samt raskare, flykt under mig. Han såg längre 

 och smärtare ut än sin svarthvita släkting och den gula gum- 

 pen och de hvita stjärtpennorna lyste grant i solen. Äfven 

 honan flög om en stund förbi, betydligt anspråkslösare i utse- 

 endet, då knappt något gult observerades. Dessemellan hörde 

 jag deras fma lockton ziis, ziis, ziis, än här än där omkring 

 mig men kunde i blåsten lika litet lokalisera densamma som 

 hanens upprepade sång och därigenom få reda på hvar de be- 

 funno sig. Af deras beteende kunde jag sluta, att de haft eller 

 hade rede i närheten med ännu ej kläckta ungar — månntro 

 möjligen en nu som förra gången ån rekognoserande kråka 

 därom kan lämna upplysning. 



Alltnog, med visshet kan man nu inregistrera M. borrula 

 bland Sveriges häckfåglar och att den häckat på detta ställe 

 (i Smålands Tabergs närhet) åtminstone nå på fjärde året, ja 

 jag är böjd att antaga sedan ännu längre tillbaka, ty jag er- 

 inrar mig nu att, då jag 1914 i början af juni besökte berget, 

 jag förundrade mig öfver att se en, som jag då trodde, gulärla 

 skymta förbi vid ån — jag hade då ingen tanke på någon 

 gråärla — och antog att hon af någon tillfällighet kommit hit 

 upp från åns sänka nedre lopp. Hade jag då gifvit mig tid 

 att utforska förhållandet hade nog fyndet tidigare konstaterats. 



Den som ej känner denna fågels sång och lockton förbi- 

 går honom lätt, ty som ofvan nämnts är han, att döma av 

 detta paret, rätt skygg och håller sig mest dold i skuggan af 

 de ån kantande träden och buskarna. 



Jönköping den 20 juni 1919. 



