KLIMATETS INVERKAN PA REPTILIERNAS FÄRGER I I I 



vegatatipnen, alltså den miljö, i hvilken djuren lefva.* Arten 

 är väl skyddsfärgad, också nödvändigt för ett så relativt trögt 

 djur. Skulle honan icke vara så skyddsfärgad, som hon är, 

 vore arten dömd till undergång. Det är ett så godt som genom- 

 gående drag hos alla reptilier, att ungarne äro skyddsfärgade, 

 dels genom mörk eller grå grundfärg, dels genom neutralise- 

 rande teckning, hvilken först försvinner hos de halfstora ha- 

 narna, långt senare eller aldrig hos honorna. Söderut tilltager 

 prakten i sandödlans färg och teckning, redan Mellaneuropas 

 längre och varmare sommar framalstrar ett så präktigt tecknadt 

 djur som formen erythronota, som med sin smaragdgröna 

 grundfärg och nästan borteliminerade fläckar har ett brunrödt 

 längsband på ryggen, en utomordentligt vacker färgkombina- 

 tion. Och i sydost, på de tauriska och uralska stäpperna, 

 övergår arten i formen exigua med nästan enfärgadt gröna 

 hanar. Men så är också denna form långt större och kraf- 

 tigare, både snabbare och betydligt skyggare än sin europeiske 

 broder och kan därför utan alltför stor risk bestå sig med 

 lysande, i ögonen fallande färger. Särskildt på Kaukasus 

 fuktiga västkust täflar hon med smaragdödlan i storlek och färg. 

 Lacerta agilis var. exigua Eichw. hör till de skyggaste euro- 

 peiska ödlor, i taggsnåren var hon utomordentligt svår att 

 fånga, ofta lyckades detta endast genom utgräfning ur hennes 

 gömställen. 



Den nyssnämnda formen utgör en mellanlänk och är ofta 

 svår att skilja från sandödlans närmaste släkting, den präk- 

 tigt gröna smaragdödlan (L. viridis Laur.'. Denna art har med 

 sin nordliga utbredningsgräns öfver Rhendalen och Böhmen 



' Det är det gula fettfärgämnet lipokrom, som tilltar under sommarens lopp. 

 Jag har själf iakttagit denna färgförändring på sandödlorna i det fria och på 

 murödlor i fångenskap. Meetexs, som studerat de syditalienska murödiorna (L. 

 serpa) i det fria under en hel sommar, fann också, att den intensivt gröna fär- 

 gen endast varade under parningstiden, men sedan övergick i gult och brunt 

 hos de djur, som bebodde torr, vegetationsfattig klippterräng, under det den gröna 

 färgen bibehöll sig och endast blef gul mot hösten i andra trakter (Peestum, 

 Capri), där vegetationen höll sig frisk under hela sommaren. Här tycks alltså 

 en tydlig anpassning till de förändrade omgifningarna under olika åistider före- 

 li. gga. 



