FRÄN ISLANDS FAGK.LVÄRI.D 243 



blottläggas stora sträckor. De äro då eii omtyckt uppehålls- 

 plats för vadare. Särskildt ser man rödbenta snäppor, spofvar 

 af bägge slagen, men särskildt småspfovar. Sädesärlorna trippa 

 äfven gärna omkring längs stränderna. 



Utanför staden lågo stora fjällsluttningar, som stego lång- 

 samt uppåt för att sluta i evigt snötäckta fjäll. På dessa slutt- 

 ningar, som på grund af nedrinnande smältvatten voro ganska 

 sumpiga, rådde ett jämförelsevis rikt fågellif. Jag erinrar mig 

 särskildt en ljum sommarnatt, då vi redo upp mot fjällen för 

 att se på midnattssolen. Då voro ljungpipare cch småspofvar 

 talrikare än vid något annat tillfälle och flögo hvisslande och 

 drillande rundt omkring oss. Ljungpiparna flögo från tufva 

 till tufva och läto höra sin klagande hvissling, småspofvarna 

 däremot flögo gärna högre upp i luften och gjorde små utfall, 

 när man kom för nära deras ungar. 



Äfven några småfåglar trifdes häruppe. På samma ter- 

 räng som de båda föregående flög då och då en liten ängs- 

 piplärka upp med sitt lilla svaga läte, som jag så väl kände 

 igen från Lapplands fjällhedar. Kom man högre upp, där 

 marken var stenig, kunde man vara säker på att finna sten- 

 skvättan och ofta äfven snösparfven bosatt. 



Af roffåglar brukade den lilla vackra dvärgfalken hålla till 

 på de lägre fjällbranterna, och en förmiddag, när jägmästare 

 Dieden och jag ströfvade omkring häruppe, kom Islands stolta 

 vapenfågel, den hvita jaktfalken sträckande öfver terrängen, 

 och det blef mig förunnadt att med ett flyktskott fälla den 

 ståtliga roffågeln till marken och hemföra honom till Sverige 

 som mitt vackraste jaktbyte. 



Tärnorna begåfvo sig ofta långt upp mot fjällsluttnin- 

 garna och flögo nära marken och döko upprepade gånger ned 

 mot gräset liksom för att hämta något. Det lyckades mig ej att 

 se, hvad de fångade, men troligen var det några slags insekter. 



Längre in i Eyjafjordens dalgång på de sänka ängarna 

 längs floden hörde jag flera gånger enkelbeckasinens gnag- 

 gande, och litet högre upp på sluttningarna, där marken var 

 hård och stenig, löpte de näpna större strandpiparna. 



