112 FAUNA OCH FLORA 



(d. V. s. med helt få nordligare fyndorter) en mer sydlig karaktär, 

 dess egentliga utbredningsområde börjar först söder om Al- 

 perna. Hos denna art möter oss det intressanta förhållandet, 

 att ofta båda könen äro helt gröna. Och när djuren ligga »ut- 

 bredda.» på berghällar och stenar eller torra dikeskanter och 

 med välmåga absorbera all den värme, solen spenderar dem, 

 då utgöra de i ögonen fallande färgfläckar, som ej äro på nå- 

 got sätt skyddade i omgifningen. Men det kan smaragdödlan 

 riskera, ty hon är ett utomordentligt kraftigt och snabbt djur, 

 som blir ända till en half meter lång och med ett mer än 

 meterlångt språng på ett ögonblick kan vara försvunnen i 

 närmaste buskage. Väl inne i grönskan är hon svår att upp- 

 täcka. Jag har ofta och med mig väl mången annan, som 

 haft tillfälle studera smaragdödlan i det fria, iakttagit, hur hon 

 efter ett våldsamt språng in i grönskan stannade där och kikade på 

 fridstöraren i st. f. att som många andra ödlor rusa hufvud- 

 löst i väg till sitt gömställe. Hon tycks alltså vara mer eller 

 mindre medveten om att hon är skyddad bland det gröna! 

 Smaragdödlan bebor heller aldrig solbrända stäpper eller nakna 

 klippor, hon är liksom sandödlan en ängarnes och de grönskande 

 buskagens bebyggare. Hon uppträder i åtskilliga, vanligtvis också 

 geografiskt skilda lokalformer, men i t. ex. Kaukasus lever den 

 största formen, den sydöstliga var. major Blgr, inom samma 

 områden som den strimmiga smaragdödlan (L. viridis var. 

 strigata EiCHW.J. Hos denna senare, antagligen den phyloge- 

 netiskt äldsta formen, behålla hanarna oftast den strimmiga 

 teckningen äfven såsom fullvuxna. Underarten major har 

 antagligen under ett senare tidsskede invandrat från Mindre 

 Asien. 



Den mest varierande af alla ödlor, ja, man kan nästan 

 säga af alla ryggradsdjur öfver hufvudtaget, är murödlan (L. 

 muralis Laur. ^. Hos denna art kan man bäst studera den 

 sydliga breddens och andra faktorers inflytande på form och 

 färg. Inom det nordligaste utbredningsområdet äro de alla 

 mer eller mindre gråbruna, det är den typiska formen (f. typica 

 eWev fusca Bedr.'; sådana finner man dem i Rhendalen, Voge- 



