124 



FAUNA OCH FLORA 



land som Kaukasus blir denna skillnad betydligt mer i ögonen 

 fallande. I torra, vegetationsfattigare delar af landet äro både 

 Trop. natrix och tesselatas ljusgrå, i det sumpiga Talysch 

 öfvervägande mörka eller helt svarta. Äfven Åskalapsnoken 

 (Coluber longissimiis LAUR.y förekommer där i den helsvarta 

 variationen, var. niger. Ett liknande exempel äro de bekanta 

 svarta snokarna i Psestum, Syditalien, hvilka väl tilldragit sig 

 hvarje besökandes uppmärksamhet. Från dylika centra kunna 

 de mörka eller svarta formerna sedan ha spridt sig till orter 

 med annat klimat och endera bibehållit eller mer eller mindre 

 förlorat sin karaktär. Kammerer anser, att de svarta sno- 

 karne fått sin färg genom torka och hetta. Jag är af alldeles 

 motsatt åsikt och anser, att den vida öfvervägande delen exem- 

 pel utifrån naturens egna försökslaboratorier både beträffande 

 ödlor och ormar bevisar, att den starkare pigmenteringen upp- 

 stått i fuktiga trakter. Fall, som synas bevisa motsatsen, 

 kunna förklaras genom klimatets förändring och att den mörka 

 formen trots denna förändring bibehållit sig. Vidare kan for- 

 men ha spridt sig till torrare trakter, såsom jag själf i Kauka- 

 sus sett karaktäristiska exempel på, och vi få icke glömma, 

 att för ormarne ej de vattenhinder existera, som för småöd- 

 lorna på Medelhafvets klippöar varit oöfverstigliga. 



Att man ej får öfverdrifva teckningens betydelse som ren 

 efterhärmning (mimicry) har jag redan å annat ställe fram- 

 hållit\ t. ex. beträffande Zamenis ravergieri Men., en i främre 

 Asien rätt sällsynt förekommande snok med så fullkomlig vi- 

 perateckning, att den lätteligen förväxlas med en vipera. Teck- 

 ningen torde ha uppstått på precis samma sätt som hos viperorna, 

 antagligen ur ren nyttighetssynpunkt. Man upptäcker i all- 

 mänhet i terrängen lättare ett enfärgadt djur än ett med teckning, 

 dessa senare »flyta» bättre in i omgifningen under det den en- 

 färgade kroppen bildar ett afbrott mot denna. Naturligtvis 

 med undantag för det sällsynta fall, att terrängen bildar en 

 oafbrutet likformig yta. Någon direkt nytta för Z. ravergieri 

 att efterhärma viperan är svår att leta fram, då de flesta orm- 



^ Jämför Fauna och Flora, 1914, sid. 24. 



