2 24 FAUNA OCH FLORA 



som blott flytta genom Östergötland. Det är också att märka, 

 att storjägaren Lloyd ej kände till knölsvanen annat än från 

 »the most southern parts of Sweden», d. v. s. Skåne. Ännu 

 så sent som i tredje upplagan af ^Skandinaviens Fauna» 1858 

 omnämner äfven Sven Nilsson knölsvanen blott från Skåne. 

 Detta är särdeles märkligt, ty nämnda författare var i allmän- 

 het väl underrättad och hade god känning med landets jägare, 

 åtminstone under tidigare år. Det synes därför knappt möj- 

 ligt, att svanar skulle ha kunnat häcka i betydligare antal och 

 under någon längre årsföljd i Tåkern, utan att det kommit till 

 Sven Nilssons kännedom. 



Omkring tio år senare, då A. E. Holmgren skref sin fauna, 

 kunde han emellertid meddela, att i Tåkern »häcka årligen ett 

 tämligen stort antalet [knölsvanar], äfvenså i Hjelstaviken (vid 

 Ekolsund) . På 1860-talet vet man alltså med full säkerhet, 

 att knölsvanarna voro bofasta på båda de ställen, som vi nu 

 äro vana att betrakta som deras stamorter här i Sverige. Men 

 frågan när de kommo dit är härmed ingalunda besvarad, dock 

 torde man kunna säga, att genom sammanställning af Boh- 

 mans och Holmgrens ofvan citerade yttranden tiden för knöl- 

 svanarnas bosättande i Tåkern sannolikt begränsas ungefärli- 

 gen till perioden mellan 1840 och 1860. 



I hopp om att kunna få någon mera exakt uppgift har 

 jag också skrifvit till godsägaren G. Lohm, som ju är vår tids 

 främste Tåkern-jägare, och bedt honom höra efter bland gamla 

 jägare, om han kunde få någon upplysning i denna fråga. Hr 

 Lohm har som svar vänligen meddelat, »att en gammal Tåkern- 

 jägare, J. W. Johansson i Herrestad Domaregård sköt sin 

 första svan i Tåkern 1S50, men tror sig säkert minnas, att det 

 fanns svanar år 1845, fastän mera sällsynta». Denna uppgift 

 går ju ganska bra ihop med det ofvanstående. Det är också 

 att märka, att Tåkern i början på 1840-talet sänktes omkring 

 2 meter, och denna sänkning lär ha blifvit fullbordad 1847. 

 Enligt en annan uppgift släpptes vattnet ut genom den upp- 

 gräfda kanalen redan 1844. Sjön blef härigenom i hög grad 

 förändrad och helt grund öfver hela sin stora utsträckning, så 



