234 FAUNA OCH FLORA 



station i västra Skåne. Då jag i och för tågombyte måste göra 

 några timmars uppehåll vid Teckomatorp, fördref jag tiden 

 med att företa en orientering i dess omgifningar. Därunder 

 gjorde jag en för mig ny och intressant upptäckt. Då jag 

 promenerade strax utanför själfva bangårdsområdet, fick jag 

 framför mig se några lärkliknande fåglar löpa omkring på 

 marken mellan skenorna. Jag stannade för att betrakta dem 

 närmare. En af dem kom fram alldeles till mig på blott ett 

 par tre m:s afstånd, och då såg jag tydligt, att det var tofs- 

 lärkor. Den långa tofsen stod rätt i vädret, och den gråbruna, 

 svagt fläckiga dräkten kunde tydligt urskiljas. Då och då läto 

 de höra sin sång. Efter en stund flögo de upp och gjorde en 

 sväng, men kommo åter och slogo till vid banan. En hane 

 satte sig på- en stolpe endast några få meter från den plats, 

 där jag stod, och började sjunga. Sången erinrade ej alls om 

 vanliga lärkdrillar, snarare fick jag idéassociation om dubbel- 

 trastens något vemodiga men klara toner. På ett afstånd 

 påminde sången äfven osökt om tallbitens lockton. Tofslärkan 

 synes helst sjunga då hon sitter stilla, ty under flykten läto 

 de helt sparsamt höra sig. Locktonen var, efter hvad jag kunde 

 uppfatta, kort och djup. 



Tofslärkan såg jag sedermera vid upprepade tillfällen öfver- 

 allt under min resa i västra Skåne. Den höll sig mest på 

 vägarna, där den gick och plockade i hästspillningen. Ofta 

 flög den ej upp, då man passerade, utan vek bara undan åt 

 sidan. I östra Skåne syntes fågeln förekomma helt sparsamt, 

 om man får döma om hans uppträdande på vägarna. 



Ännu en ny fågelbekantskap skulle jag få göra i Skåne. 

 Det var kornsparfven (Emberiza calandra). På telefontrådarna 

 satt han oftast och kvittrade sin lilla enkla visa, som mera 

 liknade ett slags gnissel än sång. Någon likhet med gul- 

 sparfvens hade den åtminstone i början. Han föreföll tung 

 och klumpig i sina rörelser såväl på marken som i flykten. 



Då jag en e. m. i skymningen passerade en bro öfver 

 Lödde å vid Löddeköping, hörde jag ett kvitter från vassen i 

 åkanten. Att det inte kunde vara säfsångaren, märkte jag 



