LINNÉS BirrVDELSE FÖR DEN SVENSKA FAUNAN 1 05 



djurvärlden i väsentlig mån, nämligen till Öland och Gotland. 

 Den anträddes från Stockholm den 15 maj »i den behageligaste 

 Wårtiden». »Ibland Foglarne hade Giöken nyss begynt gucka 

 och''Ladu-Swalan såg man i dag den första.» På Öland gjorde 

 Linné många nya rön. Han fick se kronhjortar och vildsvin, 

 undersöka råkbon, konstatera att Ölands »Allwargrim» (ljung- 

 piparen) var identisk med lapparnes »Houti» o. s. v. För honom 

 nya representanter för fågelvärlden voro strandskata, roskarl, 

 skärfläcka och grafand, men förutom dessa beskrefvos många 

 former ånyo, då godt material gafs. Bland fiskar torde sjurygg 

 och tobis vara nyheter från denna resa. 



Linné hade nu fått en så pass god öfversikt öfver djur- 

 lifvet i skilda delar af landet, att han ansåg sig kunna skrida 

 till att utgifva ett samlingsarbete och så tillkom första upp- 

 lagan af »Fauna Svecica» 1746. Dess företal är dateradt den 

 25 februari nämnda år. I denna framställning beskrifver Linné 

 med inräkning af husdjuren 43 olika slag af däggdjur (oräknadt 

 hvaldjuren). Härifrån bör dock dragas husdjurens antal och 

 en utländsk art, desmanråttan, och dessutom räknades lodjuret 

 som två arter, en uppfattning, som ju bibehölls långt in på 1800- 

 talet. De största luckorna visade sig i flädermössens ordning, i det 

 Linné trodde, att vi hade blott en dylik art. Af näbbmöss upp- 

 för han också blott en art. Den bruna råttan hade ännu ej 

 invandrat till Europa, och af sorkar kände Linné då blott åker- 

 sorken och vattensorken. Eljest är listan ganska fullständig. 



Fåglarne upptagas under ej mindre än 205 nummer. Här- 

 ifrån skall dock dragas ett antal tamfåglar, såsom tamhöns, 

 kalkon, påfågel, svangås, turkisk anka, kanariefågel. Dessutom 

 förleddes Linné af vissa fåglars skiftande fjäderdräkt att upp- 

 föra dem flera gånger, t. ex. bergfink, ljungpipare, gräsand, al- 

 fågel, knipa m. fl. Några af Linnés artbeskrifningar äro svåra 

 att identifiera, men man kan ändock säga, att han vid denna 

 tid kände till öfver 170 svenska fåglar, h vilket ju är ett bety- 

 dande antal. Af vanligare fåglar saknades en del små sångare, 

 piplärkor och småvadare. Dessutom var Linnés kunskap om 

 måsar och tärnor bristfällig. Sångtrast och rödvinge voro 



