UTROTADE FÅC.LAR : JAlTE-SrMPHÖNSEN (noTORNTs) 71 



och som förr jagats och ätits af dem. Men de hade trott, att 

 den var utrotad redan före engelsmännens ankomst till Nya 

 Zeeland.» Emellertid blef kort därefter, år 1851, ännu ett exem- 

 plar fångadt af några maorer på en ö »Secretary island» strax 

 norr om den föregående fyndorten. Båda dessa exemplar för- 

 värfvades genom Mr. Mantell för British Museum. En lång 

 tid förgick och ingenting vidare hördes af, och man trodde 

 därför, att de påträffade båda exemplaren voro de sista i sitt 

 slag och att arten nu var pa allvar utdöd. Men plötsligen på- 

 träffades ett tredje exemplar 30 år senare, 1879, af några per- 

 soner, som jagade kaniner mellan älfvarne Mararoa och Upo- 

 kororo nära sjön Te Anau i sydändan af Nya Zeeland. Detta 

 exemplar tillvaratogs ordentligt, så att ej blott skinnet utan 

 äfven skelettet kom vetenskapen till godo. Det beskrefs också 

 mycket noggrant och hamnade slutligen i Dresdens museum, 

 dit det inköptes för 110 £ {= 1,980 kr.). Meyer påvisade 

 med ledning af detta skelett, att det var någon, om ock ringa 

 storleksskillnad med afseende på vissa ben mellan den på syd- 

 ön funna lefvande och den ursprungligen på nordön funna 

 fossila fågeln. Han gaf därför den förra ett särskildt art- 

 nam hochstetteri. Då i allmänhet de båda öarnes fåglar förete 

 rasolikheter, hade detta desto mera fog för sig. 



Ännu en gång skulle emellertid den ornitologiska världen 

 förvånas öfver ett fynd af en lefvande Notornis. Detta in- 

 träffade i augusti 1898. Kn viss Mr. Ross gick en kväll längs 

 stranden af sjön Te Anau, då plötsligen den honom med- 

 följande hunden rusade in i ett busksnår och kom ut 

 igen med en vtakahe». Den var ännu ej död, men dog strax 

 efteråt till följd af hundens bett. Ross och hans broder in- 

 sågo, att slumpen lämnat i deras händer ett värdefullt byte, 

 och de togo genast en båt och rodde under natten 25 engelska 

 mil för att få tillfälle att så snart som möjligt befordra fågeln 

 vidare med första postförbindelse. Den anlände på sådant 

 sätt först till en Dr. Young, som i sin tur telegraferade till 

 Professor Benham i Dunedin, och bad honom öfvervaka fågelns 

 noggranna konservering. På detta sätt räddades detta exem- 



