E. Lönnberg: ett blad ur elefanternas historia 67 



att två arter Palceomastodon ha lång underkäkssymfys och 

 de två andra betydhgt kortare, så att dess bakkant är belägen 

 strax framför främsta prämolaren. Från den första gruppen 

 kan Tetrabelodon tänkas härstamma och från den andra ma- 

 stodonter och elefanter. Underkäksframtänderna voro ej långa 

 betar som hos Palceomastodon, utan de hade mera skapnaden 

 af vanliga framtänder och emedan emaljen var tjock endast 

 på framsidan blefvo de vid nötning mejselformiga liksom gna- 

 garetänder. Öfverkäkens framtänder måste visserligen beteck- 

 nas såsom betar, ehuru de ej voro särdeles stora. Till läge 

 och riktning erinra de om Tetrabelodon' s men äro mera nedåt- 

 böjda och som sagdt betydligt mindre. Andrews uppgifver 

 måttet på en sådan till 25,3 cm. Med afseende på prämolarerna 

 hade Palceomastodon ryckt ett afsevärdt steg närmare den cen- 

 trala däggdjurstypen, därigenom att antalet ökats till 3 i öfver- 

 käken och 2 i underkäken. Den främsta af dessa var helt 

 enkel. Den mellersta hade ett tvärställdt par af en större 

 yttre och en mindre inre knöl samt stundom baktill en liten 

 tredje knöl. Den bakersta prämolaren hade två åsar af tvär- 

 ställda knölpar och de tre molarerna hvar och en 3 sådana. 

 Mjölkmolarerna voro också tre till antalet. Alla kindtänderna 

 hade korta kronor och slutna rötter. Jämförda med de typiska 

 elefanternas väldiga tuggredskap voro de också ganska små. 

 Den största artens bakersta prämolar var blott 3 — 4 cm. lång 

 och dess bakersta molar 6 — 7,8 cm. Hos en af de små arterna 

 var bakersta molaren blott 4,5 cm. lång. Den viktigaste olik- 

 heten mot Tetrabelodon och högre elefantformer med afseende 

 på tanduppsättningen var dock, att hos Palceomastodon såväl 

 prämolarer som molarer voro i bruk samtidigt hos det vuxna 

 djuret och ej ersätta hvarandra successivt. Denna på en gång 

 närvarande serie af 6 kindtänder i öfver- och 5 i underkäken 

 stod i samband med en sträckning af käk- och gompartierna. 

 Hela skallen blef härigenom mera långlagd än hos de förut 

 omtalade formerna. Detta framhäfdes än mera, därigenom att 

 luftrummen ini hjärnskålens ben ej voro så stora som hos 

 mera utvecklade elefanter. Följaktligen hade skallen af PaUco- 



