E. Lönnberg: ett bi.ad ur elefanternas historl\ 63 



geografisk utbredning än några andra. Under plio- och niiocen- 

 tiden fiinnos de i Europa och Asien samt kommo äfven under 

 samma perioder öfver till Nordamerika. Därifrån framträngde 

 de under pliocentiden till Sydamerika och ända till Argentina.' 

 I gamla världen försvuniio de redan under pliocentiden, men i 

 Amerika lefde en art (Mastodoii mnericamis) kvar ännu under 

 pieistocen tid och var då där samtida med prähistoriska män- 

 niskor. Ytterligare några arter Mastodon funnos äfven under 

 pieistocen tid i Sydamerika. Dessa djur voro i allt väsentligt 

 elefanter, men deras kindtänder voro ännu enklare byggda än 

 Stegodo7i's. Tändernas tväråsar voro färre och mellanrummen 

 mellan dem alls ej eller blott obetydligt utfyllda med cement. 

 Äsarne buro, innan de voro nötta, på sin kam vårtformiga ut- 

 skott eller voro uppdelade i sådana (fig. 4), däraf namnet Mastodon 

 (af mastos — vårta). Dessa tväråsar voro hos mastodonterna 

 ej heller så talrika ens som hos Stegodon utan blott från 2 

 till 5. Kindtänderna hos dessa djur äro alltså betydligt enklare 

 byggda än hos nutida elefanter. Äfven i ett annat afseende voro 

 mastodonternas tänder mindre specialiserade än elefanternas. 

 De äro nämligen ej så höga utan närma sig den brachydonta 

 typen samt ha tydliga rötter och sålunda mera begränsad till- 

 växt. Hos åtminstone de tidigare lefvande mastodontarterna 

 hade äfven käkpartierna både ofvan och under en större längd- 

 utsträckning än hos en nutida elefant. Detta möjliggjorde, att 

 två och till och med tre kindtänder kunde vara i bruk sam- 

 tidigt i hvarje käkhalfva. Genom denna sträckning af skallens 

 käkparti hos de äkta mastodonterna blir kraniets allmänna 

 form, då man ser det från sidan, ej så högt och kort, som hos 

 en elefant, utan hjärnskålen och ansiktsdelen komma att ligga 

 mera bakom hvarandra i stället för alldeles öfver hvarandra. 

 I ännu ett afseende närmade sig mastodonterna de typiska 

 däggdjuren nämligen däri, att de i ungdomen hade ett par små 

 betar eller framtänder äfven i underkäken, hvilka dock med 



' I Sydamerika tlnnas talrika rester af mastndi)ntcr särskildt i Tarijadaleii 

 i Bolivia, hvarifran baron E. Nordenskiöld hemfört samlingar, som kommit till 

 Riksmuseum. 



