K. Lönnberg: ett blad ur ixefaxter.vas historia 6 i 



med vatten. I brist på vatten användes förresten också gyttja 

 eller till och med torr sand eller damm. 



Men snabeln är dessutom absolut nödvändig för att ele- 

 fanten skall kunna äta. Hvarje föremål, som skall förtäras, 

 måste gripas med snabeln och införas i munnen. Munöpp- 

 ningen är nämligen till följd af käkarnes starka förkortning i 

 förhållande till djurets storlek helt liten. Den kan sålunda ej 

 användas för att gripa födan direkt och elefantens korta hals 

 gör detta så godt som omöjligt. Men snabeln utjämnar tillfullo 

 alla dessa svårigheter, i det den lägger födan direkt i den full- 

 ändade krossningsapparat, som kindtänderna bilda. Dessas 

 redan beskrifna konstruktion tillåter, att de direkt kunna jäm- 

 föras med en kvarn. De ofvan omnämnda tvärgående emalj- 

 listerna motsvara kvarnstenens radierande refflor. Då elefanten 

 vid tuggningen rör underkäken fram och åter mot öfverkäken 

 stå emaljlisterna vinkelrätt mot rörelseriktningen på samma 

 sätt, som kvarnstenens radierande refflor bilda rät vinkel mot 

 stenens roterande rörelseriktning.^ 



Det skulle bli för vidlyftigt att ytterligare ingå på flera 

 detaljer rörande elefanternas byggnad. Hvad som i korthet 

 redan anförts, torde väl dock ha tillfyllest ådagalagt, att dessa 

 djur äro särdeles starkt specialiserade och att de i hög grad 

 afvika från den allmänna däggdjurstypen. Men denna sär- 

 ställning, som de sålunda intaga i systemet, blir på samma 

 gång, som den är mycket intressant, synnerligen brydsam för 

 forskaren, som söker efter sammanhanget och ursprunget. För 

 att vinna någon klarhet härutinnan få vi vända oss till studiet 

 af de redan utdöda djuren. 



Numera finnas, som bekant, vilda elefanter blott i Afrika 

 söder om Sahara samt i Indien på Ceylon och Sumatra.^ Men 

 i svunna tider funnos elefantartade djur öfver mycket stora 

 delar af vår jord. En typ af dessa, som lefde i norra delen 



' Paralleller härtill finna vi flerstädes inom däggdjursserien. Idisslärne, som 

 röra underkäken från sida till sida, ha sina halfmånforiniga emaljveck längsställda 

 och gnagarne, som föra underkäken fram och åter, ha i de fall, då deras kind- 

 tänder äro försedda med emaljveck, dessa tvärställda. 



