OM GUIlRlvZA-APOKNA (cOLOBUs) 25 



svajande festoner af gråhvit skägglaf (Usneä), Det är alltid 

 fuktigt och vått här. En djup tystnad råder vanligen, och den 

 mörka skogen förefaller så dyster, att man känner sig nästan 

 beklämd, när man tränger in i den. Plötsligen förnimmes ett 

 märkvärdigt surrande ljud, som tyckes passa väl till den öds- 

 liga stämning, som råder. Negrerna som äro vägvisare kunna 

 omtala, att det är »mbega», som frambringar detta. Stundom 

 förstärkes det, så att det af Sjöstedt jämfördes med en storks 

 klapprande med näbben. Aporna äro ej så rädda, berättar han, 

 med någon försiktighet kan man till och med komma rätt un- 

 der trädet där de äro. Men de äro ej lätta att genast upp- 

 täcka. Man skulle kunna tro, att denna dräkt i svart och hvitt 

 skulle ha den mest utpräglade kontrastverkan och göra dem 

 lätt synbara, men så är ej fallet. Redan Gregor y framhöll 

 och sedermera har detta af Sjöstedt bekräftats, att den långa 

 hvita svansplymen och mantelfransarne smälta så väl samman 

 med den långa yfviga skägglafvens hängande massor, att man 

 rent af med fullt skäl kan tala om skyddande likhet. Men har 

 man väl fått syn på dem, ser man dem sitta hopkrupna eller 

 sammanhukade på grenarne med nedhängande svansar helt 

 stilla och orörliga. Ett skarpt hagelskott eller en kula fäller 

 naturforskarens efterlängtade byte. Då skynda de andra i långa 

 språng undan. Schillings har sagt, att det är en märklig 

 syn att se, huru de med vajande mantelfransar och den yfviga 

 svansplymen tyckas nästan liksom flyga, då de göra sina väl- 

 diga luftsprång från träd till träd. 



Tyvärr äga dessa prydliga djur värre fiender än naturfor- 

 skarne. Abessinierna älska att smycka sina sköldar med 

 guerezans skinn och den hvitsvansade släktingen på Kilimand- 

 jaro får släppa till hud och svans för att jämte strutsplymer 

 ingå i den ståtlige massaikrigarens hufvudprydnad. Men äfven 

 det skulle ej ha hotat guerezornas existens. Men när Europas 

 och Amerikas damer fingo samma smak som Afrikas vilda 

 stammar, då blef faran allvarsam. Jakten på guerezorna be- 

 drefs allt intensivare både med infödingens förgiftade pilar och 

 med de från de hvita erhållna än mera mordiska och fördärfbrin- 



