lALNA OCH ILOKA 



land. Det var detta fördärfliga sätt, som Jakovleff ville ha 

 bort, »för att Beringöii ej skulle ödeläggas pa samma sätt som 

 Kopparöarne». Men naturligtvis lyssnade ingen härtill. Det 

 är ju, och var kanske förr än mera, sällsynt, att en klok man kan 

 vinna gehör då han talar om att skona eller spara den lefvande 

 naturen, för så vidt detta innebär någon slags hämsko på vinst- 

 begärets hänsynslösa tillfredsställande. — Nåväl, slutakten i 

 dramat lät ej vänta på sig länge. 13 ar senare hade dessa 

 djur upphört att existera. Efter 1763 aftogo besöken på Be- 

 ringön i talrikhet antagligen, som Stejneger framhåller, eme- 

 dan sjö-korna redan voro så fåtaliga, att det var svårt att få 

 proviant åt en öfvervintringsexpedition och emedan pälsdjuren 

 så starkt decimerats, att jakten på dem ej längre var lönande 

 nog. Sannolikt dödades den sista sjö-kon däruppe af en ex- 

 pedition, som sökte efter blåräf 1767 — 68, ty 1772, då nästa 

 gång en viss Dmitri Bragin öfvervintrade på Beringön, upp- 

 gjorde han en lista öfver där förekommande djur och på den 

 tinnes ej den stora sjö-kon omnämnd, hvilket gifvet skulle va- 

 rit fallet, om någon funnits där. Den var nämligen för stor 

 och för viktig för att uteglömmas. Den kunde ju ej heller 

 gömma sig, den kunde ej ens dyka och den var bunden vid 

 strandregionens algbevuxna område för att få näring och måste 

 därför visa sig. Men just detta, att den ej hade någon möj- 

 lighet att undfly eller försvara sig gjorde ju dess utrotning 

 viss, så snart den upptäckts och befunnits värdefull. Utrotnin- 

 gen gick desto fortare som dessa djurs fortplantning tydligen 

 var mycket långsam. Antagligen var den såsom Stejneger 

 framhåller, ej större än, att den just jämnt och nätt kunde hålla 

 balansen mot den förlust, som stammen led genom olyckshän- 

 delser orsakade af is och storm och andra vidriga naturför- 

 hållanden. Hvarje djur, som sedan dödades af människor or- 

 sakade en direkt minskning af stammen och på sådant sätt 

 voro tillgångarna snart uttömda, när ett hänsynslöst slaktande 

 b(')rjadc. 



Rykten ha på senare tid uppdykt om, att exemplar af den 

 stora nordiska sjökon skulle ha varit synliga ännu in på 1800- 



