K. 1.0NNB['KG: STKI.LHKS SJ<")-K0» ' RHYTINA GIGAS) II 



dessa framgår, att vissa vintrar flera expeditioner höUo till 

 där. Sålunda voro där, sä vidt man vet, är 1754 — 55 om- 

 kring 133 man och 1762 63 omkring 90 man. Under de 

 20 -åren 1743—63 vet man, att sammanlagdt omkring när- 

 mare 700 människor öfvervintrat och vistats där i medeltal 

 mer än 8 månader om året. Dessa idkade dels jakt efter päls- 

 djur på platsen, men försågo sig naturligtvis med sjö-kokött på 

 samma gång, dels hade det redan 1754 »blifvit vanligt» att 

 öfvervintra på Beringön för att proviantera med dyligt kött för 

 kanske årslånga expeditioner till atlägsnare öar i och för hafs- 

 utterjakt. Fångstmän ha ej något rykte om sig att spara på 

 djurlifvet kring sig och till följd däraf och till följd af de 

 ofullständiga fångstmetoderna kan man inse, att många fler 

 sjö-kor än dem, som åtgingo till proviant, blefvo skoningslöst 

 och utan nytta fördärfvade. Vid Kopparöarne voro de slut re- 

 dan 1754. En rysk grufingeniör, Jakovleff, som ditsändts, 

 för att undersöka malmtillgångarne där, måste nämnda år öf- 

 vervintra på Beringön, emedan sjö-korna redan tagit slut vid 

 Kopparöarne. Dessa sistnämnda öar hade dock besökts första 

 gången så sent som 1745 — 46 och då fanns tillgång på dylika 

 djur där. Men nio år senaVe hade förödelsen fullbordat sitt verk. 

 Jakovleff tog så starkt intryck af det ödslande med dessa 

 värdefulla djur, som han bevittnat pa Beringön och hvars 

 slutresultat han konstaterat på Kopparöarne, att han vid sin 

 återkomst till Kamtschakta 1755 petitionerade om, att jakten pa 

 dem genom en ukas skulle regleras. Dels skedde denna jakt nämli- 

 gen genom harpunering från båt med 8 mans besättning och då 

 kunde det dödade djuret alltid bogseras till land och tillvara- 

 tagas. Men dels var det vanligt, att räfjägarne, som ströfvade 

 omkring öfver ön 2 och 3 i sällskap, när helst de träffade nå- 

 gon sjö-ko nära stranden, ensamma anföllo det värnlösa dju- 

 ret och rände sin järnpik i det. Djuret dog da naturligtvis 

 sällan eller aldrig på platsen, utan sträfvade utåt sjön. Dref 

 det sen i land samma dag, var det ju bra, och då kunde det 

 användas, men kanske det dröjde dagar innan det skedde, och 

 då hann köttet att fördärfvas, eller kanske dref det aldrig i 



