KAL'NA OCH FLORA 



Honorna hade en spene i hvardera armvecket och födde 

 blott en unge. Fortplantningen tycktes ej vara regelbunden, enligt 

 Steller's iakttagelser, men de flesta ungarne kommo till värl- 

 den om hösten. Djuren lefde tydligt i monogami, ty endast 

 en hane och en hona följdes åt och de syntes hysa en sådan 

 tillgifvenhet till hvarandra, att om endera fångades, den andra 

 sökte hjälpa den fasthakade och följde trots hugg och slag 

 med till stranden. Där stannade den sörjande hanen ännu till 

 tredje dagen, då endast några rester af makans inälfvor kvar- 

 lågo på stranden. 



För öfrigt anför Steller några exempel på, hvad han be- 

 traktar såsom hjälpsamhet mellan dessa djur. Om ett djur 

 hakats fast för att fångas och slog omkring sig af smärta, 

 hände det ibland, att andra skyndade till och försökte att bistå 

 det. Några försökte hvälfva omkull båten med sina ryggar, 

 andra lade sig på linan liksom för att slita af den, och åter 

 andra sökte slå lös kroken från den sårades rygg. Det sist- 

 nämnda lär ha lyckats någon gång, men då djuren voro så 

 klumpiga och otympliga, kunde de föga uträtta för att vare 

 sig skydda sig själfva eller hjälpa andra. De slogo med stjärt- 

 fenan och spjärnade emot med framfötterna, stundom så hårdt 

 att stora stycken af öfverhuden lossnade, men hvad förslog 

 det. De voro alltför värnlösa offer för människorna. Däremot 

 nämner Steller ej, att han märkt några naturliga fiender 

 anfalla dessa djur. Det är dock en omständighet i Steller's 

 skildringar, som' tyder på något sådant. Han omtalar nämli- 

 gen, att, när djuren uppträdde i hjordar »så drifva de sina ej 

 utvuxna och sina ungar före sig, omgifva dem på alla sidor, 

 innesluta dem sorgfälligt och hålla dem i midten. Detta kan 

 ju ej förklaras annat än som en skyddsinstinkt, som ej kan 

 vara utan grund, ehuru den ej hjälpte mycket. Men ledo de 

 ej af fiender så voro de dock utsatta för annan fara. Om 

 vintern hände det, säger Steller, att de kväfdes af isen och 

 understundom vräktes de af bränningarne så våldsamt mot 

 klipporna, att de ihjälslogos, såsom redan antydts. »Dessa omätt- 

 liga djur äta utan afbrott», säger Steller, »och af alltför stort 



