FAUXA (XII FI.OKA 



afseende pa dimensionerna sägei^ Waxei.l, att hufvudet är jäm- 

 förelsevis litet till kroppen, som är bredast vid skuldrorna och 

 sedan smalnar bakåt mot stjärtfenan, hvilken hos större exem- 

 plar är 7 8 fot bred. Steller, som ju var zoolog, har gifvit 

 en utförligare beskrifning samt en hel serie af mått af ett 

 exemplar. Dettas längd från nosen till spetsen af ena svans- 

 fliken var 296 tum». Största omfånget om buken »244 tum», af- 

 ståndet mellan stjärtfenans flikar »78 tum». Till färgen var 

 djuret svartaktigt, Waxell säger mörkbrunt, Steller svart. 

 Den senare liknar den skrofliga huden vid »barken af en gam- 

 mal ek- och detta har gifvit upphof till namnet »barkdjuret», 

 som stundom användts. Han säger vidare, att den var så hård, 

 att en yxa knappt trängde igenom den, men när den var ge- 

 nomskuren liknade tvärsnittet ebenholtz. Detta gäller dock 

 blott om öfverhuden, som var ungefär en tum tjock, sen följde 

 en seg läderhud. Till följd af öfverhudens hårdhet måste det 

 finnas böjligare veck och dessa, som voro ringformiga och af 

 Steller äfven omnämnas i beskrifningen, äro återgifna på 

 Waxell's figur. Om ett stycke af öfverhuden fick torka i so- 

 len, säger Steller, blef den spröd och sprack sönder, hvarvid 

 liksom fina tråd- eller rörformiga partier visade sig. Detta 

 berodde på, att den tjocka öfverhuden bildades öfver tätt ställda 

 trådfina papiller från läderhuden, såsom alltid är fallet med 

 tjocka epidermis- eller horn-bildningar (t. ex. hvalhud, hästhof- 

 var, noshörningshorn o. s. v. hvarigenom utseendet blir tra- 

 digt). Denna tjocka hud utgjorde ett skyddspansar för djuren, 

 säger Steller, mot klippor och isstycken. De lefde ju näm- 

 ligen hela sitt lif i strandregionen och blefvo sålunda ofta ut- 

 satta för bränningarnes våldsamliet. Trots deras skyddshölje 

 blefvo de dock ofta enligt samme författares utsago slagna till 

 döds mot klipporna. Vid djurens ansträngningar och häftiga 

 rörelser, då de fångats med haken och halades i land, sprungo 

 ock stora stycken af den tydligen spröda huden lösa. Läder- 

 huden var blott »2 linjer» tjock, men utomordentligt fast och 

 seg, så att den användes af aleuterna till båtar — »baidarer». 

 Öfverläppen var tätt besatt med 4 — 5 tums långa hvita borst. 



