114 FAUNA OCH FLORA 



länge åtskilliga sumpmarker kring sjön Moeris, men de voro 

 ej tillräckliga för alla, äfven om en del Moeritherier där kunde 

 finna sin näring. Till följd af konkurrensen drefvos säkerligen 

 många af de forna sumpmarkernas invånare upp på det 

 torra, och de, som ej där kunde reda sig, sedan det ej längre 

 fanns plats för dem i träsken, gingo under. 



Men det ändrade lefnadssättet medförde axiomatiskt en 

 ändrad kroppsbyggnad. Lemmarnes ledgångar och struktur 

 blef en annan genom vistandet på torr och hård mark. Nä- 

 ringsuppsökandet måste ske på ett annat sätt, och det är antag- 

 ligt, att djuren snart lärde sig att använda underkäkens långa, 

 rätt framåt riktade framtänder för att därmed uppgräfva rötter. 

 Den användning och nötning, som framtänderna i under- 

 käken sålunda blefvo utsatta för, framkallade en starkare till- 

 växt hos dem, och när sedan emaljen på undersidan förtjoc- 

 kades, blefvo de vid nötning mejselformiga och sålunda ännu 

 tjänligare som spadar för rotgräfning. Till följd af framtänder-^ 

 nas fortsatta tillväxt samt för att gifva dem nödigt stöd måste 

 underkäkens symfysdel förstärkas och förlängas. Men för- 

 längningen af underkäken blef tillika synnerligen tjänlig för 

 djuret, som därigenom lättare nådde marken och fick så att 

 säga ett skaft till framtändernas spade. Underkäkens ledutskott 

 blef också riktadt snedt bakåt och uppåt i stället för vinkelrätt 

 uppåt, och härigenom förlängdes också underkäken och blef 

 än bättre lämpad för sitt ändamål. Men då underkäken på 

 detta sätt förlängdes förbi öfverkäken, blef en förlängning af 

 och ökad rörlighet hos öfverläppen nödvändig, för att den 

 samma skulle kunna tjäna till att införa födan i munnen. Då 

 näsöppningarne voro belägna nära öfverläppen, blefvo deras 

 väggar också samtidigt förlängda, och på detta sätt uppstod 

 början till en snabel. Huru öfverkäkens förstorade framtänder, 

 som bildade bågformigt nedåtriktade betar, användes är svårt 

 att veta, men det är möjligt, att djuret stödde det tunga huf- 

 vudet mot marken med dem, när det gräfde med underkäks- 

 framtänderna. Detta göres sannolikt af det faktum, att de 

 funna exemplaren ha öfverkäksbetarne nötta på spetsens under- 



