E. Lönnberg: ett blad ur elefanternas historl\ 115 



sida, liksom gräfningen med underkäksframtänderna antydes 

 af longitudinella refflor i dentinet. Måhända stodo djuren på 

 knä med frambenen, då de gräfde, såsom vårtsvinen göra. 



Detta lefnadssätt gjorde de redan rudimentära mellersta och 

 yttersta framtänderna och hörntänderna i öfverkäken samt de 

 mellersta framtänderna i underkäken alldeles öfverflödiga,h varför 

 de bortföllo. Då den föda, som med nämnda lefnadssätt vanns, 

 behöfde mera tuggning, blefvo prämolarernas antal visserligen 

 minskadt, men de kvarvarandes och i synnerhet molarernas 

 arbetsförmåga ökades. På sådant satt kan man tänka sig, att 

 Palceomastodofi-iypen uppstått. 



Tetrabelodon är blott att betrakta som en ytterligare spe- 

 cialisering af densamma utan någon väsentlig förändring af 

 utvecklingsriktningen. 



De nutida elefanterna liksom deras närmaste förfäder äro 

 emellertid tillpassade till ett annat lefnadssätt. De äro skogs- 

 djur och hämta sin näring från trädens bark, blad, kvistar och 

 frukter. Man får därför antaga, att några mindre starkt dif- 

 ferentierade djur i PaI(vomastodo}i-sta.d\et, antagligen sådana 

 med relativt kort underkäkssymfys öfvergingo till att lefva i 

 skogsmark bland buskar och träd. Den omgifvande vegeta- 

 tionen erbjöd dem då riklig näring i form af blad och kvistar, 

 utan att de behöfde gräfva i jorden. Tvärtom blef underkä- 

 kens långa symfysdel och dess framtänder onyttiga och kanske 

 rent af besvärliga vid näringsupptagandet och utsattes därför 

 för reduktion. Men det är å andra sidan alldeles tydligt, att 

 alla nutida elefanter och deras närmaste förfäder utvecklats 

 från djur med en lång och utdragen underkäkssymfys, ty det 

 finnes än i dag hos dem ett rudiment kvar af en sådan i form 

 af en framför den nutida symfysen framskjutande snibb i främre 

 ändan af underkäken (se fig. 1). Däremot var det redan befintliga 

 snabelanlaget särdeles nyttigt för ett i skog och bland träd lef- 

 vande djur, emedan det satte ägaren i stånd till att räcka högre 

 upp, draga ned kvistar o. s. v. På grund häraf utvecklades 

 det vidare och fullkomnades allt mer. Öfverkäkens betar voro 

 också till stor nytta till att rista upp och flänga af bark, bräcka 



