Jätteormarnes giupskhet. 



cdaii urminnes tid ha människorna alltid haft 

 en djupt inrotad fasa för ormar. Förr i tiden 

 § berättades sagor om drakar och lindormar, 

 som sprutade etter o. s. v. Nu tagas ej längre 

 sådana för goda, men de ha efterträdts af ett 

 slags berättelser, som ofta framträda med an- 

 språk på att vara »naturhistoriska» skildringar och med hår- 

 resande detaljer omtala ormars fasansfulla giftighet eller jätte- 

 ormars vidunderliga förmåga att krossa och sluka sitt byte. 

 Tack vare dessa ofta återkommande berättelser har man ej 

 sällan en öfverdrifven föreställning i synnerhet om jätteormar- 

 nes vanor. Skulle man tro en del uppgifter, så vore en häst 

 eller en buffel ej något omöjligt för en jätteorm att sluka och 

 tigrar och lejon rent af småsaker för honom. Hvem har ej 

 läst »fruktansvärd strid mellan en boaorm och en kungstiger»? 

 (eller någon af dess varianter)/ Emellertid har verkligheten 

 i detta afseende så aktningsbjudande former, att de borde kunna 

 vara rätt tillfredsställande i och för sig utan utsmyckning. — 

 Att ute i naturen bevittna en jätteorms måltider är ej så lätt 

 och inträffar ej så ofta. Menageriexemplaren äro ofta så illa 

 hållna, att man ej af deras förhållanden kan draga några slut- 

 satser, och dessutom få de af billighetsskäl oftast nöja sig med 

 kaniner, höns eller annat dylikt småplock. Men nyligen har 

 hos den bekante djurhandlaren Hagenbeck i Stellingen vid 

 Hamburg gjorts några mycket belysande experiment, som i 

 dagarne omtalats i den vetenskapliga facklitteraturen och så- 



' Att boaonnarne nch kungstigrarne ej finnas i samma länder, generar ej 

 vissa berättare, men andra mildrar saken genom att tillägga i ett menageri'. 



