102 FAUNA OCH FLORA 



ungen kila iväg från den plats, hvarest man nyss sökt, under 

 det att man i hvarje fall ej skall finna något, där honan före- 

 föll så upptagen. En hona var så ihärdig i att flaxa omkring 

 och slå sig ner på en viss plats på en ö, där en koloni af 

 rosenmåsar och tärnor höll till, så att jag noga tog märke på 

 fläcken och undersökte den, men endast ett tärnbo fanns där. 

 Jag trodde först, att detta var en tillfällighet, men strax efter- 

 åt försökte samma rosenmåshona helt envist att draga min 

 uppmärksamhet till en annan fläck än längre bort, och där 

 fanns ett annat tärnbo. Tärnorna förstodo ganska bra denna 

 förrädiska taktik och honan i det sista boet kastade sig under 

 ilsket skrik i ett kortvarigt slagsmål med rosenmåsen.» 



»Vid ett annat tillfälle var en koloni på 10 — 12 par rosen- 

 måsar och hvarest jag tog 5 ungar, alldeles öfvergifven 5 — 6 

 timmar senare, under det att rosenmåsar med ungar träffades 

 på andra sidan sjön på en kilometers afstånd.» 



Redan omkring 6:te juli, säger Buturlin, hade rosenmå- 

 sarnes om våren blodröda fötter bleknat af till orangerödt eller 

 än ljusare och de fällde sina handpennor. Deras magar inne- 

 höllo rester af skalbaggar, knott och andra insekter. 



Tidigare än man skulle kunna tro, ge sig rosenmåsarne 

 till hafs , med sina ungar. Redan medan de senare ännu äro 

 till hälften klädda i dun och innan de kunna flyga börjar van- 

 dringen. Redan från den 11 juli och framgent fann Buturlin 

 kolonierna öfvergifna. Den 22 juli sköt Buturlin på nordliga- 

 ste ön af Kolyma-deltat några nyss flygga rosenmåsar, som 

 ännu hade rester af dun på hufvudet. Dessa voro de sista 

 han såg. Gamla jägare på platsen försäkrade, att aldrig någon 

 rosenmås träffades på Kolyma-deltat efter juli månads utgång. 

 Då äro de uppe i ishafvet och det är från midten på juli samt 

 under augusti och september månader, som upptäcktsresande 

 träffat dem där. Men Buturlin anser ej, att rosenmåsarne 

 häcka på de steniga och klippiga öarne där, utan håller före, 

 att de gräsiga lågländta sumpmarkerna på tundran utgöra deras 

 rätta hemvist under fortplantningstiden. Men den tidiga ut- 

 vandringen mot norden och ishafvet jämte därpå beroende ob- 



