130 FAUNA OCH FLORA 



exempel på hans originella sätt att kläda sina idéer och spekulatio- 

 ner i ord. Men först till det väsentligaste, innehållet i hans bok! 



I förordet yttrar förf sid. 3: »För öfrigt skola vi icke med en 

 del sangviniska författare tro, att Gotlands — eller fastlandets — 

 fauna ökats under det gångna århundradet». Utom att detta utta- 

 lande röjer okunnighet om vår fågelfaunas utveckling och rör- 

 lighet öfverhufvud, är det en märklig motsägelse förf. gör sig skyldig 

 till hvad Gotlands fåglar angår, då han senare på åtminstone 11 

 ställen i sin bok (nämligen om följande fågelarter: rödvingetrasten, 

 svarta och hvita flugsnapparen, svarthufvade sångaren, tofsmesen, 

 tofslärkan, dufhöken, sparfhöken, (fasanen), brunanden, ejdern och 

 dvärgmäsen) än säger, att arten »numer förekommer ganska allmänt, 

 numer mycket allmän», än att den »mycket spridt sig», om en • — 

 svarthufvade sångaren — att den "tyckes under senare årtiondena 

 ha invandrat och utbredt sig raskt» o. s. v. 



Förf:s taktik att, som han säger sid. 2, »efter eget hufvud» 

 meddela »just det om fågeln i fråga, som förf anser vara af in- 

 tresse för fågelvänner*, d. v. s. att ur litteraturen godtyckligt rycka 

 ut och utan angifvande af källa till okända uppgifter foga än 

 gamla väl bekanta biologiska fakta, än mindre kända medde- 

 landen, är i högsta grad olämplig. Sedan man blifvit upplyst 

 om en arts frekvens och förekomst på Gotland, får man till lifs 

 några generella, vanligen fullkomligt sannfärdiga men då tyvärr 

 ofta mångfaldiga gånger omsagda, således lånade »drag ur dess 

 biologi», om en art rörande dess kynne, om en annan om dess 

 läte, om en tredje om dess bo eller 'i-gg, om en fjärde om dess 

 utseende o. s. v. — »just det om fågeln i fråga, som förf. anser 

 vara af intresse för fågclvä)vicy!f>^ Det kundt varit förlåtligt, om 

 förf stannat härvid, men hur förtretad blir man ej, när man finner 

 dessa lösryckta fakta, ej sällan urgamla i vår ornitologiska litteratur, 

 utan vidare kastade om h varandra i brokig blandning med uppgif- 

 ter och påståenden, som man ofta ej kan veta, hvarifrån de kommit, 

 men som stundom antyda sitt ursprung genom sin brist ]xi moti- 

 vering. Allt som allt — det hela gör intrycket af att vara ett 

 hastverk, tillkommet utan plan eller mening. Huru mycket bättre 

 och riktigare hade det ej varit, om förf i stället noga relaterat 

 eller åtminstone bifogat egna iakttagelser, låt vara om de också 

 blott utgjort bekräftelse på äldre sådana — de hade åtminstone 

 ärligen förtjänat epitetet »drag ur Gotlands fåglars biologi» — 

 samt något som man ovillkorligen kan fordra, angifvit de rön 

 eller observationer (egnas eller andras), som föranledt förf. att komma 

 fram med en hel del högst egendomliga uttalanden. Utom att boken 

 därigenom kunnat lämna viktiga bidrag till kännedomen om Got- 

 lands fåglar och således erbjudit något af verkligt »intresse för fågel- 

 vänner», hade den verkat mera öfvertygande äfven i den meningen, 

 att man ej behöft tvifla på, att förf användt »hufvudsakligen egna 

 anteckningar». Som det nu är beställdt, förefaller det, som om 



^ Kursiv, af rec. 



