2 00 FAUNA OCH FLORA 



fordom där indräktiga tonfiskfångsten. Denna bedrefs, då ton- 

 fisken om våren vandrade in i Svarta hafvet. Både greker och 

 romare idkade detta fiske, och de sjöfarande fenicierna lära ha 

 fört tonfiskfångsten till Spanien. Detta fiskes stora betydelse 

 i Medelhafvet under den klassiska forntiden framgår af de be- 

 rättelser, som meddelas af en del författare både om tonfiskens 

 förekomst och beredning. De gamla auktorerna hade t. ex. 

 olika namn för tonfiskarne i olika åldrar, på samma sätt som 

 engelsmännen i nutiden med en hel rad namn särskilja laxens 

 olika åldersstadier. 



Än i dag är tonfiskfångsten i Medelhafvet af stor omfatt- 

 ning och ehuru den upphört i Bosporen idkas den såväl vid 

 Spaniens och Frankrikes som vid Italiens, Siciliens, Sardini- 

 ens och Tunis' kuster. I de båda förstnämnda länderna sker 

 fångsten hufvudsakligen medels notar. Därvid läggas först nät 

 från ett antal båtar i en stor båglinie utanför tonfiskarne, som 

 man samtidigt söker skrämma närmare land. Lyckas detta 

 lägges en ny, trängre nätbåge o. s. v. Slutligen dragas fiskarne 

 upp mot land med en not. De italienske fiskarena, som äfven 

 utöfva sitt yrke vid den tunesiska kusten, ha stora nätbyggna- 

 der, som benämnas »madrague» eller »tonnaro», vid Tunis 

 »matanzas». Dessa nätbyggnader, som uppföras i hafvet en 

 ligt uppgift vid minst 33 meters djup, ha en anordning, som 

 kan jämföras med en ryssjas eller en kilenots, d. v. s. med 

 ledarmar och kamrar. En nätarm sträckes mot land, en annan 

 af stor längd parallellt med stranden. Närde längs kusten van- 

 drande fiskarne stöta mot någon af armarne, följa de den och 

 råka så in i den första kammaren och sedan undan för undan 

 till den sista, som kallas dödskammaren. Denna är försedd 

 med en nätbotten och när tonfiskarne inkommit dit, upplyftes 

 nätbottnen af talrika fiskare, som i sina båtar begifvit sig ut 

 för att vittja. Tonfiskarna dödas med harpuner och hakar. 

 Denna blodiga slutakt betraktas som ett stort folknöje. Sma- 

 ken är så olika! På andra ställen tillgår fångsten på ett helt 

 annat sätt. Såsom sportfisk är nämligen tonfisken mycket 

 högt skattad, och detta är ej underligt. Ty det kräfves ju en 



