EINAR Lönnberg: oxei.x 207 



nits på något annat håll. Oxeln, sådan den lui är, sknlle alltså 

 ha uppstått här inom Sverige sedan klimatet mildrats efter is- 

 tidens slut. Detta skulle alltså ha skett inom en, geologiskt 

 taget, mycket kort tid. Fossila fynd af o.xel måtte vara säll- 

 synta eller okända, ty i »Svenska Växtvärldens historia» af 

 Gunnar Andersson, tyckes förf. ej ha full visshet om dylika. Det 

 är sålunda ovisst från hvilken postglacial ålder oxeln stam- 

 mar. Möjligen torde människan ha (jämte fåglarne) i sin man 

 bidragit till oxelns utbredning, ty innan trädgårdsskötsel och 

 fruktodling h.unnit utvecklas, spelade otvifvelaktigt oxeln en bety- 

 dande ekonomisk roll med sina bär både f(')i- människan och 

 hennes husdjur. Än i dag äta ju pojkarne med nöje frost- 

 bitna oxelbär, och den tid torde ej vara långt aflägsen, då 

 stekta oxelbär ingick i dieten i vissa landsändar. Såsom svin- 

 föda hopsamlas också bären flerstädes. Men naturligtvis var 

 oxelns betydelse för hushållningen förr mycket större än nu. 

 Ett tydligt bevis härför finner man ju i den gamla svenska 

 lagen, där oxel intager en skyddad och ärad plats vid sidan 

 af öfriga »bärande träd- ek, bok och apel. Namnet »bärande» 

 hänvisar tydligen därpå, att det är frukten, som är det för- 

 nämsta. Senare när kulturutvecklingen skred framåt, blef äf- 

 ven oxelvirket värdefullt för slöjd, isynnerhet till vissa ända- 

 mål, då hårdhet var af nöden, såsom t. ex. till kuggar i trösk- 

 verk och dylikt, men den saken blef mera farlig för oxelns 

 existens och da var lagligt skydd af nöden. 



Numera torde oxeln ha sin största betydelse som pryd- 

 nadsträd och äfven i den egenskapen förtjänar den ju väl att 

 aktas och omhuldas. Den är på sätt och vis, som ofvan ådaga- 

 lagts, ett svenskt nationalträd. 



Einar Lönnberg- 



