OM ROSENMASEN (rHODOSTETHIA ROSEa) i6i 



Kolyma-deltats klimat är ingalunda mildt äfven om hög- 

 sommaren. Sista juni och första dagarne af juli rasade vilda 

 snöstormar, men den 6 och 7 juli fann dock Buturlin några 

 nykläckta dunungar af rosenmåsen. Dessas färg är, säger lian, 

 vanligen smutsgul (dock växlar den gula färgens nyans) med 

 talrika oregelbundna gråsvarta fläckar. 



»Rosenmåsungarne äro mycket lifliga och listiga små va- 

 relser», fortsätter den ryske forskaren sin intressanta skildring. 

 »Så snart som de se någon fredsstörare komma, försöka de 

 att smyga genom gräset till vattnet och simma ut ett stycke, 

 äfven om vågorna äro rätt svåra. Än hellre simma de till 

 ställen, där tofsar af starr och andra växter, gamla och viss- 

 nade, sticka upp ur vattnet; där lägga de sig helt stilla tätt 

 till ruggarne, som om de vore medvetna om, att deras grå- 

 fläckiga smutsgula dräkt så nära öfverensstämmer med fläckar 

 och strimmor af ljus och skugga spelande på den döda starren, 

 så att de praktiskt taget blifva osynhga äfven på några få me- 

 ters afstånd, isynnerhet om vinden, som nästan alltid blåser 

 här, krusar vattenytan. Om man ligger väl gömd, så börjar 

 den lilla ungen efter flera minuters väntan simma omkring 

 och återvända till det grund eller den grässump, hvarifrån den 

 skrämdes bort, och skriker, då den söker sin moder. När den 

 fångats, hackar den i fingrarne, piper och skriker, men är icke 

 mycket rädd.» 



»Föräldrarne, isynnerhet honorna, föra mycket oväsen kring 

 inkräktaren och deras läten äro än mera växlande än när de 



ha ägg: klia, klia klia; kwiaoo, å-wa, å-wa, ä-wa, trrrr ; 



pioo kwi-kwoo. å-dak, ä-dak, å-dak; klia, klia. Ta, la; kwa-kwa- 

 kwa, pl-kwa, kaki-a» hörs i alla tonarter. I närheten af äggen 

 må rosenmåsen förefalla dum, men nu är allt förändradt. Ho- 

 nan flyger strax ofvan marken eller det våta gräset, eller dels 

 simmar, dels flaxar öfver det öfvervuxna vattnet och slår ned 

 igen, tittande hit och dit och yttrande ett sakta »å-wa, ä-wa». 

 Man känner sig öfvertygad om att hon gör sitt bästa att dra 

 uppmärksamheten från sin unge. Men om man följer henne 

 och sen plötsligen stannar och ser tillbaka, varsnar man ofta 



