:2 2 2 FAUNA OCH FLORA 



samma storlek. Sålunda är afståndet mellan analfenans framkant 

 och bukfenan hos den förra större (hos en 42 cm. läng fisk 26,1 

 procent af kroppslängden och hos Vermdötorsken t. o. m. 30,1 pro- 

 cent) än hos den senare (24,1 till 25,7 hos en meterslång fisk). Hos 

 denna torsk från Vindön är detta procenttal 28,5. Man kan också 

 uttrycka samma sak genom att jämföra längden af första analfenans 

 bas med afståndet från samma fenas framkant till bukfenans fäste. 

 Hos en meterslång Nordsjötorsk är det förra måttet 67 procent af 

 det senare, hos en halfmeterslång torsk från Kattegatt 74,8, hos en 

 42 cm. torsk från Östersjön 74,2, hos Vermdötorsken blott 51,7 och 

 hos Vindötorsken 55 procent. Dessa och några andra jämförande 

 mått ådagalägga, att denna stora torsk från Vindön ej är lik vest- 

 kustens torskar i alla afseenden, utan mera öfv^erensstämmer med 

 Östersjötorsken, ehuru den ej är af så utprägladt säregen tvp som 

 den omtalade Vermdötorsken. Detta är af stort intresse, ty det är 

 ett ytterligare bevis för, att i Östersjön finnes en själfständig torsk- 

 ras, som ej behöfver rekryteras genom invandring och desslikes att 

 representanter af denna ras kunna nå en aktningsvärd storlek. 



Till kråkornas meritlista. 



Den 20 juli ungefär vid 4-tiden })å eftermiddagen l)efann jag 

 mig på en spatsertur och hade just hunnit förbi gården Sälgsäter i 

 Vist socken, där vägen från Linköping delar sig i två, en till Staf- 

 säter och en till vSturefors. Plötsligen hördes från en ekhage till 

 vänster (öster) ett larmskrik från kråkor af sådan art, som när de 

 upptäcka någon större rofifågel. På detta svarade genast något 

 tiotal kråkor, som sutto på åkern nedanför ekbacken, och de skyn- 

 dade högljudt kraxande att flyga till allarmstället. Där uppstod 

 genast ett rysligt skrän af en mängd kråkor, så att jag antog, att 

 de fatt fatt i någon uggla eller uf Efter några ögonblick hördes 

 på lätet, att föremålet för deras ilska rörde på sig och sen, att det 

 flög ut tVån ekbacken. Jag väntade nu hvarje ögonblick att få 

 se en stor uf komma fram, men min förvåning blef stor, då endast 

 en liten, ljust gråblå fågel, som jag tyckte en blådufva, störtade 

 fram ur ekbacken utöfver åkern i dalgången till höger (väster) tätt 

 förföljd af en ursinnigt skränande kråkflock. Omkring 150 meter 

 från ekbacken (och omkring 250 m. frän vägen där jag stod) hunno 

 nästan samtidigt tvenne kråkor i fatt den förföljda fågeln och hac- 

 kade till den, så att den föll lodrätt ned som skjuten. Hela floc- 

 ken af svartfågel slog sedan under afgrundsskrän ned på åkern vid 

 olycksplatsen, men blott för ett ögonblick, sedan flögo de flesta 

 bort. Några stannade dock, men när jag skyndade till blefvo de 

 skrämda och begåfvo sig ock bort. Jag var i stor spänning, ty 

 ehuru som sagdt den förföljda fågeln sett ut som en blådufva, kunde 

 jag ej inse, att kråkorna skulle förfölja och ej heller hinna fatt en 

 sådan fågel. Men mycket riktigt, i klöfverstubben låg en ung blå- 

 dufva med hufvudet ned och stjärten i vädret. När jag lyfte upp 

 henne visade det sig, att hon ännu lefde. Ett svart hugg vid näbb- 

 roten hade hon antagligen fått i luften, en stor del af gumpen var 



