132 FAUXA OCH FI.ORA 



})å vattenytan i vass och säf, utvecklar, drifver på äggens rufning 

 och kläckning. Detta påminner om förhållandet hos en del austra- 

 liska hönsfåglar.» Man tviflar på, att förf menar allvar! 



Är boken icke fattig på sådant, saknas där ej heller mera 

 uppenbara oriktigheter. Om Jiötskrikaii sid. 30 heter det bl. a.: 

 >Boet — — liigges — — invid stammen af ett löfträd, någon 

 gång i ett barrträd.» Menar förf., att så är fallet på Gotland? På 

 fastlandet har hvarje ornitolog fått erfara motsatsen. Utgör Gotland 

 ett undantag? Kråkan, som »skyr människan» (sid. 22), »ses ofta 

 hålla 'jämna steg' med ett persontåg långa sträckor» (sid. 33) — 

 på Gotland. Hvad berättigar förf att så afgjordt påstå, att stjärt- 

 mcsoi lägger två kullar årligen? Uppgiften är gammal, men har ej 

 vunnit bekräftelse hittills. Hvilken tilltro till förfrs uppgifter får 

 man ej, och hvilken värdesättning af hans kunskaper i ornitologien 

 gör man ej efter genomläsandet af notisen om onuvråkoi, där det 

 sid. 49 heter: »äfven uppgiften att 'den ena var ej lik den andra 

 talar för den måjigskiffoude^ ormvråken»; naturligtvis är det bivråken 

 som i omtaladt fall åsyftas! Man läse vidare om tofsvipan {s\å. 55): 

 »När vipan har ägg utvecklar hon stor list mot vandraren. Dä 

 denna aflägsnar sig från boet skriar och klagar hon högst oroligt 

 för att narra honom fortsätta och söka i den riktningen finna boet; 

 närmar han sig redet, hycklar hon det största lugn och låtsas obe- 

 kymrad.» För hvarje något erfaren iakttagare är det välbekant, att 

 tofsvipans ägg äro lättare att finna än många andra vadares pä 

 grund af hennes vana att, ifall man en stund söker efter dem, ängs- 

 ligare kringsvärma en ju närmare boet man kommer. Till slut må 

 jag citera följ. orimliga uppgift: »Under flyttningen öfver hafvet lär 

 denna fågel (vakteln) stundom hvila sig å vattnet» (sid. 53). 



Förf. säger i förordet sid. 2. att »w/// lu>k alldeles icke är skrif- 

 ren som en fauna^> . Härmed må vara huru som helst, det är i 

 hvarje fall oförsvarligt att slunga ut påståenden sä ogrundade som 

 förf gjort, att så kritiklöst blanda sanning och dikt, andras och 

 eget, ja, att utan tydligt angifna skäl stämpla äldre erfarnare for- 

 skares uppgifter som oriktiga. Förf säger sid. 4, att »skulle boken 

 endast bestått af ett torrt uppräknande skulle den ha blifvit alltför 

 tråkig». — — Har förf åsyftat att skrifva en rolig bok, är mitt an- 

 grepi) delvis förfeladt. Ty häri har han till stor del lyckats! Allt- 

 som oftast öfverraskas man af en passus, som oemotståndligt kommer 

 en att dra på smilbanden. Man läse t. ex. följande om spillkråkan 

 (sid. 39). »Denna fågel gör ej ringa skada å trähus, såsom sommar 

 villor, stall, skjul o. dyl., i hvilka den upphugger betydliga hål. Den 

 är därför rätt ogärna sedd. Troligen sfär detta förhållande i samband 

 med skogarnas uthuggande !^'>^ Eller: {om rodnäldnide tärnan s\d 86) »Det 

 är sväfvande i luften, görande sina vackra kast, hon ter sig skönast, 

 och hennes snöhvita dräkt glänser i solljuset nästan kristalliniskt genom- 

 skinlig h-)^ Som hvar fågelkännare vet, är denna tärna på rygg och 

 vingar askgrå, på bröst och buk askhvit. Stundom omskrifver han 

 en universalsanning eller tillägger attribut, som verka odeladt löjliga. 



^ Kursiv, af rec. 



