Huru urskogens karakteristiska repre- 

 sentanter försvinna. 



'-•^•-'•"•^ ^jjjj^..-.^ ^ ^^^^ förfäder togo Sveriges land i besittning, 



var det, som sägnerna mala, uppfylldt af sko- 

 l^i gar och vilda djur; resultatet af mångtusen- 

 årig fred. I mån som människans utbred- 

 ningsområde vidgades och hennes individ- 

 ?^?I=^^^cé!=?^:^^ antal ökades, började hon alltmera göra bruk 

 af det herravälde öfver naturen, hon i »skapelsen» fått sig 

 tilldeladt. Hon började så småningom förgripa sig på skogen 

 och på dess djur. Till en början skedde nog detta blott för 

 tillfredsställande af sina nödtorftiga behof, och öfvergick till 

 förvärf först dä som möjligheter yppade sig att draga vinst 

 af naturalstren. Af dessa alster var det i första hand de spar- 

 samt i skogarne förekommande s. k. masteträden, som rönte 

 efterfrågan och bland djurslagen bäfvern eller som han fordom 

 benämndes bjuren. 



Masteträden som förnämligast tagits i anspråk för skepps- 

 farten, skulle, enligt bestämmelserna i 1805 års skogsordning, 

 äga minst 70 fots längd, 24 tums tjocklek, 12 fot från roten i 

 storändan och 16 tum i lilländan, vara utan röta och skadliga 

 kvistar samt af rak växt; deras kubikinnehåll skall belöpa sig 

 till minst 150 kubikfot. Sådana jätteträd funnos förr å vissa 

 godartade skogsmarker i landet till ej så ringa antal, vittnande 

 om, att äfven i Nordens skogar barrträden kunna na dimen- 

 sioner, påminnande om söderns gigantiska former, blott till- 

 räckligt läng växttid förunnas dem. Det stora värde dessa 

 träd betingade gjorde det möjligt att uppsöka och tillgodogöra 



