FAUNA OCH FLORA 



tracheaterna, t. ex. si. Peripatiis, lefvande i Sydamerika, Afrika 

 och Australien, hvilka anses stå som en öfvergång mellan an- 

 nelider och arthropoder (»leddjur»). I sin inre byggnad förete 

 dessa djur nämligen omisskännliga annelidkaraktärer (utsönd- 

 ringsorgan, nervsystem och parapodielika extremiteter), blan- 

 dade med antydningar om insektsorganisation, såsom trakéer 

 och genitalorgan. Nu påminner, som sagdt, den nämnda Ay- 

 sheaia mycket om dessa djur och äfven hudens ornering har 

 en viss likhet i båda fallen, ehuru den hos Aysheaia utgöres 

 af små gropar, hos Peripatiis af vårtor. Som allt emellertid 

 tyder på, att protracheaterna härstamma från annelider, ha vi 

 möjligen i Aysheaia en stamform till dem, en form, som dock 

 beträffande de främre partierna mer närmar sig till anneliderna 

 än till de egentliga protracheaterna. Hufvudets sidor äro starkt 

 utvidgade och låta förmoda, att djuret ägde stora ögon, hvilket 

 förhållande påminner om de nu lefvande Alciopiderna, pelagiska 

 maskar med mycket stora ögon. Till en viss grad påminna 

 äfven parapodierna om en pelagisk mask, Tomopteris, men de 

 äro hos denna enkla, ej ringade. — Ännu en egendomlig, till 

 polychaeternas grupp hörande mask afbildas och beskrifves 

 under namnet Pikaia gracilens. Den saknar nästan alldeles 

 parapodier, som blott förekomma i mycket förkrympt form på 

 de främre segmenten. Hela kroppen är dorsoventralt tillplattad, 

 hvarför Walcott antager, att masken därigenom varit till- 

 passad till ett frisimmande pelagiskt lefnadssätt. 



Walcott beskrifver slutligen några gephyreer, tillhörande 

 två nya familjer, som han emellertid blott med en viss tvekan 

 för till denna grupp, då djuren utmärka sig genom en yttre 

 segmentering. Hvarje spår af en sådan saknas nämligen hos 

 den fullväxta individen inom gruppen Sipiinculidoe , dit han när- 

 mast synes vilja föra sitt släkte Ottoia, men i betraktande af de 

 fossila formernas ålder anser Walcott, att segmenteringen bör 

 kunna förutsättas. Därmed skulle också öfverensstämma det 

 faktum, att hos sipunculiderna en öfvergående segmentering 

 uppträder under larvstadiet. Genom segmenteringen närmar 

 sig släktet Ottoia därjämte hirudineerna (iglarna), och äfven en 



