IMCIIK KALM 163 



sin omåttliga snålhet. »Där skulle ogörligen någon jude kunna 

 lefva, utan Albany-folket skulle otvifvelaktigt genom scliack- 

 rande utmärgla honom, fast han aldrig så väl förstode konsten 

 att skinna. Staden beskrifves och folket skildras som vanligt; 

 det är ekonomie professorn, som herskar i städerna. Det enda 

 djur, som omnämnes, är ett slags små insekter, »tör hända 

 Monoculi, eller Kringlare», som funnos öfver allt i dricksvattnet. 

 »De voro 1 '/2 å 2, ja somliga mot 4 lin. geom. långe, ganska 

 smale, af blek eller ljus färg. Hufvudet svart, tjockare än den 

 öfriga delen af kroppen. Stjerten tveklufven, och hvardera 

 grenen slöts med ett ganska litet svart klot. När de simmade, 

 kastade de sig af och til uti spiraler, nästan som de första 

 grodungar.' Efter allt att döma är det endast mygglarver det är 

 fråga om, ehuru det förefaller egendomligt, att dessa äro okända 

 för Kalm. »Skall Punch göras med detta vatten, bör den vara 

 mycket stark», råder han, »om dessa kringlare annars skola 

 dö däraf!» 



Albany var den engelska gränsstaden mot franska Kanada, 

 och den 21 juni »reste vi i HErrans namn ifrån Albany till Ca- 

 nada. Vi hade 2:ne karlar, som skulle föra oss fram til den 

 första Franska orten, som var Fästningen Fort St. Fredric, 

 hvilken af Ängelsmännerna kallas Crownpoint. Desse karlar 

 skulle hafva därföre i betalning 5 Pund New Yorks penningar 

 hvardera, som är ungefär 25 Plåtar i vårt mynt, utom det, at 

 jag dessutom skulle hålla dem både fram och tilbaka fritt 

 med mat och dricka.» Floden var här ej segelbar för annat 

 än småbåtar, och man måste nöja sig med ett par kanoter, 

 i hvilka bagaget forslades, »och wi ginge på landet bredevid, att 

 desto nogare få bese det samma, och dess Naturalier.>^ Det 

 gick ej fort på detta sätt, och då man efter några dagar kom 

 till ett nästan uttorkadt högt vattenfall, kunde kanoten ej dragas 

 uppför detta; »vi måste därföre lämna vår Canoé här, och bära 

 våra saker med oss öfver land, genom en ovägad skog och 

 vild ödemark, ända till Fort Anne vid ån Woodereek, som var en 

 väg ungefär af 7 eller 8 Svenska mil, hvilket ej ringa mattade 

 oss i denna starka hettan. På somliga ställen hade vi ej an- 



