I 7 o FAUNA OCH FLORA 



och sJLibben bli, som hittills okända företeelser för den svenske 

 zoologen, alldeles särskildt föremål för hans intresse och om- 

 nämnas flerfaldiga gånger. Om stinkdjuret heter det bland an- 

 nat: »Polcat kallades af Ängelsmännen härstädes et fyrfotadt 

 djur, hvilket finnes nog allmänt ej allenast i Pennsylvanien 

 utan ock längre både til norr och söder i Norra America. Uti 

 New Yorks Province kallas det gemenligen Skänk. De Svenske 

 här i landet kallade det Fiskatta af den oliderliga stank den 

 ibland gifver ifrån sig, hvarom strax nedanföre.» Kalm be- 

 skrifver sedan djurets egendomliga utseende och lefnadssätt, 

 mest naturligtvis efter hörsägner, men han kom dock själf fler- 

 faldiga gånger i beröring med den ingalunda trefliga varelsen 

 och ger lifliga skildringar däraf. »En sådan katt kom en natt 

 om vintern 1749 helt nära til gården der jag vistades, tvifvels- 

 utan lackad efter et dödt lam, då den, vid det hundarne jagade 

 efter honom, gaf ifrån sig en så vedervärdig och genomträngande 

 stank, at jag näppeligen annat visste, der jag låg i sängen, än 

 at jag skulle qväfjas bort; kona ramade helt högt deraf.» En 

 annan gång hade en dylik gynnare »practiserat sig in i vår 

 källare; men utan at någon den ringaste lukt kunde kännas 

 deraf (ty de gifva ej ifrån sig denna stygge lukten annars, än 

 då de blifvit retade eller förföljde). Pigan märkte några dagar 

 i rad at någon i källaren gjort skada på köttvarorna.» Hon 

 täpper till alla gluggar, och då hon en natt vaknar af alarm 

 därnere »går hon dit ner, får i mörkret se et djur med 2:ne 

 gläntsande ögon, brinnande som eld, det hon ändtligen slår ihjäl, 

 men innan Polcatten satte lifvet til parfumerade han så källaren, 

 at pigan icke allenast blef sjuk deraf i fem dagars tid, utan 

 bröd, kött och andra matvaror blefvo så bortskämda och illa 

 stinkande, at vi ej kunde nyttja det minsta deraf.» 



Om racoon, som Kalm med det engelska namnet alltid kallar 

 sjubben eller tvättbjörnen, som vi lärt oss kalla honom, får man 

 på den tidens praktiskt zoologiska metod först veta hvad allt 

 han kan användas till. Köttet ätes som skön mat, af skinnet 

 göres hattar, lika goda som bäfverhattar, svansen blir till boor, 

 och »os penis brukas at påta och ränsa tobakspipor med». 



