I 34 FAUNA OCH FLORA 



Guaso Nyiri under dumpalmerna där, var den vanliga tempe- 

 raturen i skuggan -h 33' till + 38^ C, och aflägsnade man sig 

 från dessa palmer, fanns ingen skugga alls utom möjligen under 

 någon kaktus-euphorbia, men det är ofta flera kilometer mellan 

 hvarje dylik och temperaturen var + 50-60'' C. Man skulle 

 kunna tro, att djurlifvet vore torftigt i ett sådant land men det 

 var det inglunda. Där fanns allehanda villebråd från långörade 

 Somali-harar och de ej stort större dikdik-antiloperna till ståt- 

 liga Somaligiraffer, noshörningar och elefanter. Men kanske den 

 mest karakteristiska djurarten var gerenuken. Gick man ut på 

 ströftåg för att jaga och samla zoologiskt material, så kunde 

 man vara säker på att få se gerenuker åtminstone någon gång 

 under dagens lopp. Rätt som det var, varsnade man en smal 

 rödgul hals öfver en buske i regel på långt håll. Men det var 

 svårt att komma inom håll och att få sen ågot mer än halsen, 

 och att blott sikta på den var som att skjuta på ett streck, 

 då ju i regel afståndet var ganska stort. Ofta såg man 3 — 4, 

 stundom ändå flera djur, vanligen hondjur och unga bockar i 

 sällskap, och detta gjorde smygandet svårare, ty alltid var det 

 någon, som observerade jägaren, och så döko de långa hal- 

 sarna ned och djuren gåfvo sig af med ett lidande traf, smitande 

 bakom och mellan buskarna, så att de ögonblickligen voro för- 

 svunna. Vanligen springa de ej särdeles långt hvarje gång, 

 men deras långa halsar, som de kunna sträcka upp öfver bus- 

 karna, och deras skarpa syn, ger dem en god fördel mot för- 

 följaren. Gamla stora bockar voro jämförelsevis fåtaliga. Den 

 första dylika, som jag med säkerhet kunde urskilja och hade 

 godt tillfälle att iakttaga, såg jag vid en plats, som hette Njoro 

 ungefär 1° N. lat. Vi hade där vårt läger vid en torr flodbädd, 

 i hvilken en nomadstam, rendilerna, hade gräft några gropar, 

 som innehöllo salt vatten. En eftermiddag ungefär en timme 

 före solnedgången rapporterade en af våra negrer, Salim, mera 

 utmärkt för sin själfbelåtenhet än för sin intelligens, »boni», 

 d. v. s. struts. När jag kom ut ur mitt tält, där jag satt och 

 skref, fick jag emellertid se, att Salims struts var en grann 

 gerenukbock, som på en liten höjd ett stycke från lägret stod 



