OSTAFRIKANSKA MANRATTAN I 23 



naturforskare Drake Brockman, som länge vistats i Somali- 

 landet, omtalat, att infödingarna där ansågo manråttan vara ett 

 ungt piggsvin. Människorna i vissa trakter låta alltså lura sig, 

 men om rofdjuren skola vara lika lättrogna är väl ovisst. 



Manråttan är som flertalet stora gnagare nattlig till sitt 

 lefnadssätt. Den är tämligen långsam i sina rörelser och god- 

 modig till sitt temperament. Mr. Henderson sade, att den 

 aldrig gjorde försök att bitas. Han tog den i manen och lyfte 

 och bar den på sådant sätt. När den sattes upp på ett bord 

 eller dylikt gick den sakta omkring utan att försöka undfly. 

 Mr. Hendersons exemplar utfodrades med morötter och andra 

 dylika växtämnen och tycktes särskildt må bra af de först- 

 nämnda. Dödsorsaken var okänd. 



Till sin kroppsbyggnad erbjuder manråttan åtskilliga egen- 

 domligheter. I synnerhet företer skallen en enastående utveck- 

 ling däri, att en tjock och bred benplatta såsom ett tak för- 

 binder hjässbenen med okbågen. Denna benplatta har tydts 

 som en förbening af fascia temporalis och har en tydlig sutur 

 såväl mot hjässben som okbåge. Såväl detta ben som öfriga 

 ben på skallens öfversida äro knottriga och huden ligger direkt 

 på dem. Skallen har härigenom en ganska fast byggnad, som 

 är proportionsvis motståndskraftig mot yttre angrepp. 



Den första manråttan erhölls från Somalilandet och beskrefs 

 år 1867 af Milne Edwards under namn af Lophiomys imhaiisi. 

 Denna första art är den minsta hittills kända, men utom den 

 finnas nu omtalade i litteraturen flera olika former från Brittiska 

 Ostafrika och Abyssinien. Den här afbildade formen Lophio- 

 mys ibeamis är bland de större. Riksmusei exemplar är om- 

 kring en half meter, utan att håren medräknas. Vårt exemplar 

 härstammar från skogarna på Mau-bergen. 



E. L. 



