T 22 FAUNA OCH FLORA 



förmågan att försvara sig med de oerhördt stinkande afsöndrin- 

 garna från analkörtlarna. Vid första ögonkastet skulle man 

 kunna misstänka, att något dylikt möjligen gällde om Lophiomys 

 också, och den engelske zoologen Pocock har äfven framkastat 

 den förmodan på grund af dess färger, att manråttan skulle vara 

 en »protected self-advertiser . D. v. s. den skulle vara en 

 djurform, som ägde makt att skydda sig själf och därför hade 

 en färgdräkt, som tjänade till att göra den igenkännlig. Pocock 

 trodde, att dess skydd låg antingen i den lukt, som den spred. 



Ostafrikanska manråttan (Lophiomys ibeanits). 



eller ock däri, att den bar en viss skyddande likhet med ett 

 piggsvin. Någon nämnvärd lukt kunde jag dock ej märka hos 

 det här afbildade exemplaret, som nu finnes uppstoppadt i 

 Riksmuseum, hvilket jag hade tillfälle att se lefvande hos en 

 Mr. Henderson, som då var hotellvärd på en plats kallad Blue 

 Post i Brittiska Ostafrika och som senare skänkte mig djuret, 

 sedan det kort tid efteråt dött. Vid flåendet märktes ej heller 

 någon stark lukt. Kroppen, som spritlagts, hade ej någon sär- 

 skild lukt. Skinnet luktade visserligen något, men ej så starkt 

 som en konserverad näbbmus en gång. Huruvida den alter- 

 nativa teorien om manråttans likhet med ett piggsvin håller 

 streck är svårt att säga. Dock må anföras, att en engelsk 



