88 FAUNA OCH FLORA 



och slakt hade skett, där han låg. Rundt omkring var marken 

 fläckvis barsparkad från snö, och den afflängda harullen låg 

 rundt omkring som tvållödder på öfver den blodfläckade snön 

 uppstickande ljungkvistar och ris. Haren, en stor hona, hade 

 endast bakdelen hel, under det rygg, skulderparti, hufvud och 

 bröstinnehåll voro nästan fullständigt uppätna. Den såg ut 

 att vara tagen senast dagen förut, ty de kött och inälfvor, 

 som ännu funnos kvar, voro halfljumma, mjuka och ofrusna 

 trots tämligen stark kyla och blåst. Man hade nästan kunnat 

 gå i god för, att haren tagits på morgonen, såvida man skulle 

 anse möjligt, att en ensam hök skulle mäkta förtära Va af en 

 stor hare på en enda dag. Tvenne stora exkrementhögar i 

 snön på ett par bredvidliggande tufvor visade, att höken efter 

 slutade måltider tagit sig en stund sittande hvila för att bättre 

 smälta den myckna harmaten. Han hade ätit sig så proppmätt, 

 att han en god stund ej riktigt kunnat begagna vingarna. Så 

 att säga fått sig ett riktigt »matfylle», i otrefliga efterverknin- 

 gar och svårighet att fullständigt bruka fortkomstledamöterna. 



Då vi i kvällningen hittade harresterna, hade höken kvick- 

 nat till och gett sig i väg. Vi skulle eljest med säkerhet hafva 

 sett honom flyga sin väg öfver den nästan kala mossen. Trots 

 den långa vägen hem efter en bulvansax sattes en sådan ut 

 vid lyktsken på kvällen och med harens bakdel som bete upp- 

 trädd på gaffeln. 



Följande morgon redan kl. 9 satt en väldig gammal duf- 

 hökshona med ena benet fast mellan bulvansaxens gummi- 

 klädda byglar och flög kvittrande upp med saxen så långt 

 kedjan räckte. Höken vägde 1,7 kg. 



Om det öfverhufvud är något, som en jägare kan vara 

 alldeles säker på, så är det att kunna fånga hök och uf, som 

 slagit och ännu ej helt uppätit ett stycke vildt, som man till- 

 fälligtvis påträffat på marken. Finnas några blodiga kvarlef- 

 vor, stora nog att kunna spetsas på saxens gaffel, så kan man 

 vara tvärsäker på, att roffogeln snart sitter i saxen. Äfven om 

 man skulle hafva skrämt bort roffågeln från bytet, ja till och 

 med skjutit på honom (dock naturligtvis utan att träffa), går 



