Dufhöken som jägare. 



Af Arvid Knöppel. 



i:/|^■M•^>Ä■l^(iil arom dagen (19 jan.) voro vi trots kyla, blåst 

 «^-?f^^åi^LAl ocli gammal fulltrajad spårsnö ute på stöfvar- 

 E§^J JJ%iiPjakt. En hanhare ficks snart upp. Han hade 

 &" ^^^^^X^^'alt sin lega på ett stengrund, som med några 

 2Jä/ Li^'^^^ ^^^^^ stenar stack upp öfver isen ett stycke 

 ^L.tCC*"*^^^ från land. Efter ett par ganska hyggliga rin- 

 gar sköts han och hundarna kopplades upp. Vi fortsatte 

 söderut efter L-sjöns strand och släppte åter hundarna, sedan 

 vi kommit ur den gamla dreflöpan. I strandkanten utefter en 

 mossträckning fick en af de sökande hundarna vind af något 

 intressant och gick raskt som en fågelhund på löpslag dit. 

 Lyckligtvis observerades det af en bland oss, som hastigt 

 följde hunden och hann upp denne. Emellan ett par tufvor 

 låg en alldeles färsk, men till hälften uppäten hare, som tagits 

 af hök. Haren hade haft sin nattlega invid en stor tufva (balen 

 var alldeles fri från snö), bakom hvilken i halfcirkel stod ett 

 glest snår af martall och björk. Höken hade troligen slagit 

 till på utkik efter rof i en i närheten stående marig tall och 

 därigenom fått syn på haren, som förmodligen ej kunnat hålla 

 öronen i styr eller gjort någon annan ofrivillig rörelse. Då 

 haren sett sig upptäckt och måst springa ut åt hökens sida 

 för att rädda sig — busk- och risskärmen, som i en halfcirkel 

 stod omkring, hindrade all hastig flykt åt andra håll — hade 

 höken som en åskvigg slagit på haren, som ej hunnit ut mera 

 än en knapp meter från nattlegan. Haren måste på ögonblic- 

 ket hafva blifvit bedöfvad af klor och vingrapp, ty både anfall 



