ANTECKNINGAR IKAN TAKKRN 19II 8 I 



detta gäller icke Liiidön, som med deii gamla häfdens rätt be- 

 sökes af den kringliggande ortens befolkning, som där njuter 

 af öns härliga natur och af fågellifvet däromkring. 



Vid samma tillfälle, som jag första gången iakttog häg- 

 rarna på Lindön, såg jag någonting, som ökar kråkans merit- 

 lista och som jag därför i detta sammanhang vill relatera. På 

 södra stranden af ön såg jag nämligen på en sträcka af om- 

 kring 10 meter icke mindre än 9 st. äggskal af gräsand; äggen 

 uppätna af kråkor. Vid sjön bruka kråkorna mest hålla sig 

 till sothönsägg, men syntes nu intet skal efter sådana. En 

 gräsand sågo vi äfven vandra omkring i småskogen, sanno- 

 likt den plundrade. Här hade sålunda kråkan bortröfvat hela 

 gräsandkullen. Vid något tillfälle har jag tagit kråkan i för- 

 svar såsom nyttig, därför att hon reducerar sothönskullarna 

 och sålunda hindrar denna fågels allt för starka ökning, men 

 efter ofvannämnda faktum tar jag tillbaka detta och anser, att 

 hon bör på det strängaste efterhållas. 



På tal om skadedjur vill jag äfven omnämna ett annat 

 sådant, som på våren uppträdde i oroväckande mängd, näm- 

 ligen vesslan. I ett stenrös på Yxstads strand uppehöll sig en 

 hel mängd, troligen en familj, af denna djurart. En gammal 

 känd jägare och jaktvårdsvän, Karl Källgren, hade vid ett 

 tillfälle sett icke mindre än 9 st. samtidigt. Vid stenröset syntes 

 skelett af vipor och fjädrar af andra strandfåglar. Vesslorna 

 tycktes bebo tvenne stenrösen med tydlig väg emellan. Då 

 jag besökte platsen voro de redan flyttade, men spåren och 

 kvarlefvorna efter deras måltider funnos kvar. Vesslan synes 

 ändra sin uppehållsort, allt efter tillgång på föda. Strandfåg- 

 larna voro äfven till stor del försvunna, sannolikt till följd af 

 den ihållande torkan, som gjorde marken så hård, att de hade 

 svårt att skaffa sig föda, som hufvudsakligen består af larver 

 och smådjur nere i dyn. Måhända hade äfven vesslorna bidra- 

 git till att fåglarna, isynnerhet brushanarna, öfvergifvit sina 

 gamla lekplatser. 



Fauna och Flora 1912. Haft. 2. 



