72 FAUNA OCH FLORA 



Nästa morgon skulle vi bryta upp redan kl. 6 och ut på 

 en längre tur uppåt floden, till ett par brunnar icke långt från 

 turkiska gränsen, där det enligt vår värds utsago skulle finnas 

 »svart- och gulfläckiga salamandrar». Här fanns alltså mer 

 hopp — åtminstone hvad utseendet beträffar — att det verk- 

 ligen skulle vara salamandrar och icke vattenödlor. 



Först måste vi öfver floden och upp genom staden, upp- 

 för de otroligt branta gatorna med sin glatta stenbeläggning, 

 det var inget lätt arbete för de stackars hästarna, men de voro 

 ju vanda vid värre än så. Under tiden hade vi tillfälle att 

 från hästryggen i all bekvämlighet studera invånarna, huf- 

 vudsakligen armenier, i deras arbete med att pynta och göra 

 rent för den stundade påsken. De svartögda armeniskorna 

 tittade på de ovanliga främlingarna och hade säkert lika roligt 

 som vi, men vi kunde icke undgå att förarga oss öfver den 

 vanprydande seden att hänga en rad guldmynt (ofta hela hem- 

 giften) midt öfver den vackra pannan och — last but not 

 least — ett stort mynt rakt öfver den säkerligen förtjusande 

 näsan. Alltså fingo vi nöja oss med att skåda in i »själens 

 spegel» — och det var lönande redan det. 



Väl utanför staden höjde sig vägen mer och mer öfver 

 floden, på sin högsta punkt ungefär 3 — 400 meter öfver denna, 

 och förde till en början genom låg buskskog för att sedan leda 

 ut i en naknare och klippigare terräng. Ofta var vägen långa 

 sträckor afbruten af raviner, hvars i 45^ vinkel sluttande bran- 

 ter det gällde att passera, men hästarna togo med osviklig 

 säkerhet de svåraste ställen. Bergen få i följd af den egen- 

 domliga vegetationen på afstånd ett märkvärdigt, punkteradt 

 utseende (se fig. 3); de mest framträdande arterna äro som 

 förut i Tschoréchdalen ek, bok, Pinus pinia och sylvestris, Pi- 

 cea orientalis, 0'5/«5-buskar och Astragalus, den egendomliga, 

 cypressliknande Jumperns isophyllus och alla olika Primulor 

 och andra vårblomster ej att förglömma. 



Efter ett par timmars ridt kommo vi till den plats, där 

 salamandrarna skulle finnas. Det var en s. k. >fontan» (= fon- 

 tän), en medelst vertikala stenplattor och därpå hvilande hvalf 



