142 FAUNA OCH FLORA 



Sparfliöken som jägare. 



I Fauna och Floras andra häfte för i år berättade jag i en 

 artikel »Duf höken som jägare» om ett fall af duf hökens rotlystnad 

 och skicklighet som jägare. Den 30 april gick min yngste son, 

 den 13-årige Gustaf Adolf, ut för att skjuta kråkor. När han kom- 

 mit in i en gles skogskant, fick han se en mängd duffjädrar ligga 

 på marken. Han började nu att leta och strax därefter svängde 

 en stor sparfhök upp ur ett snår. Ett kastskott. som gossen slängde 

 efter höken, gjorde ingen verkan. Han fann nu på den plats, 

 hvarifrån höken flugit upp, en till hälften redan uppäten ringdufva. 

 Raskt kilade han hem efter en sax och gillrade denna med dufvans 

 öfverlefvor. På kvällen satt en stor sparfhökshona i saxen, som 

 skyndsamt aflifvades med en käpp. Hem kom på kvällen en öf- 

 verlycklig ung jägare med glädjestrålande ögon och en sparfhök i 

 näfven. Han visade på ett par afskjutna vingpennor, att hans kast- 

 skott dock hade tagit. En ytterligare illustration till m.itt då gjorda 

 påstående, att äfven en påskjuten och sårad hök med säkerhet åter- 

 vänder till sitt slagna byte. Saxen var denna gång en vanlig liten 

 pålsax med gummiöfverdragna byglar. 



Att en sparfhök vågar sig på och lyckas slå en sä mycket 

 större och tyngre fågel som en ringdufva visar, att denna lilla röf- 

 vare borde hållas efter på allt sätt och att han nog höstetid skattar 

 tjäder och orrkuUarna mera än vi kanske äro benägna att tro. 

 Kronobergs Läns Jägarförbund har för i år utsatt en krona i skott- 

 pengar för dödad sparfhök. Denna åtgärd är synnerligen lycklig 

 och borde mana till efterföljd öfver hela landet. Ty sparfhöken 

 är säkert en mycket större skattare af det vilda än man i allmän- 

 het är böjd att antaga. 



Arvid K nöp pel. 



En paläoiitologisk dödsfälla 



kan man kalla ett högst märkvärdigt naturfenomen, som finnes i 

 Kalifornien. Det är en asfaltkälla belägen vid Rancho le Brea 

 nära Los Angeles. Asfalten ligger i ett djupt hål med en yta af 

 omkring 30 fot och bubblar, alltjämt upp men täckes af ett tunt 

 lager af vatten. Detta vatten lockar dit däggdjur och fåglar, som 

 vilja dricka. Men då de gått ut på eller slagit ned på asfaltytan, 

 hållas de fast af den sega massan och kunna ej lossa sina fötter 

 utan lida så småningom en kvalfull hungersdöd, såvida de ej äro 

 tunga nog för att sjunka helt och hållet ned i den förrädiska asfal- 

 ten och på detta sätt få sin pina förkortad. Det händer än i dag, 

 då människor ej äro sysselsatta med upptagning af asfalt och ben, 

 och har händt allt sedan pleistocen-tiden. Asfalten är bokstafligen 

 fullpackad med ben och skallar, af hvilka en del tillhöra arter, som 

 ännu existera i Kalifornien, men åter andra äro längesedan utdöda 

 såsom sabeltandstigern och jättetrögdjuren. En enda samlare säges 

 ha i sin ägo omkring 60 skallar, alla tämligen eller fullständigt väl 

 konserverade af sabeltandstigern. Detta visar ju rikedomen at 



