34 FAUNA OCH FLORA 



sprunget. Det finnes ju som bekant i Indien flera vilda höns- 

 arter, af hvilka en, engelsmännens »red junglefowl» (Galliis 

 bankiva), allmänt har betraktats såsom tamliönsens vilda 

 stamform. Den allmännaste åsikten har sålunda varit, att dessa 

 djunglehöns ursprungligen tämjts i Birma eller något af de an- 

 gränsande länderna. Detta skulle ha skett för mycket lång tid 

 sedan, ty traditionen kan mala, att tamhöns införts i Kina 

 västerifrån omkring 1400 år före vår tidräkning. Från Indien 

 skulle också så småningom tamhönsen ha spridts mot väster 

 och kommit till Europa. Detta hände dock jämförelsevis sent. 

 Det plägar som bevis härför framhållas, att hos Homerus höns 

 ej nämnas. Det uppgifves, att den äldste grekiske författare, 

 som omtalar tamhöns, var Theognis under 6:te årh. f. Kr. 

 Aristophanes (444 — 388 f. Kr.) nämner tuppen såsom en fågel 

 af persiskt ursprung. Det är sålunda tydligt hvarifrån gre- 

 kerna fmgo tamhönsen. Att tuppen var vanlig då hos grekerna 

 märkes däraf, att Aristophanes säger, att alla handtverkare 

 stiga upp och börja sitt arbete, då de om morgnarne höra 

 tuppens stämma. Aischylos (f. 525 f. Kr.) och hans samtida 

 Pindaros omtala tuppars slagsmål och likna männinskornas 

 strider vid tuppfäktningar. Hönsen voro sålunda vid denna 

 tid troligen af tvenne skäl allmänna husdjur hos grekerna, som 

 antagligen lärt känna dem i sina asiatiska kolonier, där de först 

 kommo i beröring med perserna. Hos de gamla perserna stod 

 tuppen högt i anseende, emedan han hölls för en fiende till 

 det onda i världen. Hans stämma fördref de onda andarne 

 och väckte människorna till lif och verksamhet om morgnarne. 

 Den förut gällande åsikten har ansett det som en gifven 

 sak, att perserna i sin tur erhållit tamhönsen från Indien. 

 Alldeles i dessa dagar har emellertid en helt annan teori fram- 

 ställts af tvenne engelska författare F. J. Stubbs och A. J. 

 RowE i tidskriften »the Zoologist.» De säga bl. a., att hönsen 

 voro redan under det 7:de årh. f. Kr. kända i Medelhafsländerna 

 såväl som i Mesopotamien och Persien samt i Kina och Japan, 

 men Indien stod då ej i direkt förbindelse med andra länder. 

 Det är dock från Egypten, som de anse sig få den bästa kun- 



