ri HK KAI.M 175 



ej vara något n()jsaniniare at se än dessa sma kvicka kräken tlyga 

 som Bi vid blommorna och suga saften ur deras djupa blomster 

 med sina långa smala näbbar.» Med förkärlek uppsöka de 

 blommorna af en Moiiarda-art, en verticillat med blommorna i 

 kransar, och »det är då roligt at se, hur de sticka näbben först 

 i en blomma, så i den dernäst, och så rundt omkring hela cir- 

 keln eller verticillen, och när de det gjort, flyga de til en an- 

 nan ört och fortfara på samma sätt. higen kan tro som ej 

 sett det, huru snart de haft sit lilla hufvud i alla blommorna 

 på en ört. Under det de så flyga och suga Honungen ur blomstren, 

 sätta de sig aldrig på blomman eller örten, utan de äro i et 

 beständigt flygande som en humla, hålla sina fötter bakåt krökte, 

 och gå vingarna så fort, som en spinnråcks rulle. > Ett bo, som 

 Kalm undersökte, höll inuti knappt fmger diameter och bestod 

 af »en brun och ganska mjuk materia, som synes vara den la- 

 nugo eller ludd och ull, som är på bladen af Verbascum mas 

 latif. lut. C. B.:. Utanpå var det »öfvertäckt af den gröngrå 

 Lichen, som finnes på alla gamla gärdesgårdar och trän.» 



Intressanta äro också hans meddelanden om vandrings- 

 dufvorna, hvilka nu för tiden, trots att de förr funnits i all- 

 deles oerhörda massor, äro alldeles utrotade. Både i Pennsyl- 

 vanien och Kanada kommo de tidtals i så obeskriflig mycken- 

 het, att Kalm undrar, om man ej i dem hade den hemliga 

 orsaken till »att träden hördes braka och falla omkull mast 

 hvar afton och hvar natt, då vi lågo här i villa skogen [uppe 

 i Kanada], fast det ofta var det alralugnaste väder, så at ej en 

 fjäder kunde röras. Köttet var ;det välsmakeligaste, som kan 

 gifvas af fogelkött> , och är det detta som varit orsaken till de 

 förskräckliga blodbad, som anställdes, så snart de tröttflugna 

 massorna under sina vandringar slogo sig ned för att hvila. 

 Kråkor finnas, som äro mycket litet skilda från våra ordinarie 

 i Sverige. De äro af samma storlek som våra, men mast kål- 

 svarta. Deras läte eller ljud är dock ej så groft, utan mera 

 gnällande, och som et medium emellan Kråkor och Råkor.» 

 Det är Corviis americanus, och likt våra göra de stor skada 

 särskildt på majsen, hvarför också skottpengar betalts för 



