1'KHK KAI.M 



'79 



någon uti skogen finner deras ägg, och lägger dem under tama 

 kalkoner, at utkläckas, blifva de deraf framkomne ungar mer- 

 endels mycket tame.» 



Ehuru de trakter, där Kalm vistades, ha en hel del olika 

 ormarter att uppvisa, nämner han dock endast utförligt två 

 af dem, skallerormen ocli den stora giftlösa svartormen (Bas- 

 canion constricton, men om dem, i synnerhet den senare, har 

 han ganska mycket att säga. Särskildt är det deras af alla 

 omtalade och af alla bekräftade (?) egenskap att fånga fåglar och 

 ekorrar genom . förkjusning , som på det allra högsta intresserar 

 honom. > Förkjusningen säges ske på följande sätt: ormen ligger 

 ned på marken under något trä, deri Ickorn sitter. Så snart 

 ormen fäster sina ögon på honom, fast den ock sitter högst 

 upp i trädet, är han ej mera i stånd at hoppa bart, utan börjar 

 då få et särdeles ömkeligt läte, som gör, at eho, som går der 

 förbi, kan af lätet märka, at ormen håller på at förkjusa honom. 

 Ickorn hoppar då et stycke up åt trädet, så åter ned; åter up, 

 derefter längre ned. Hvarvid märkes, at han hvar gång kom- 

 mer närmare och närmare ned på trädet, och den senare gången 

 han löper uppföre trädet, hinner han ej så långt up innan han 

 vänder tilbaka, som den förra. Ormen ligger under alt detta 

 vid trädets rot och håller ögonen orörlig fästa på djuret, utan 

 at det minsta vända dem på något annat. Ickorn skrider alt 

 längre och längre ned, til dess han kommer til ormen, som då 

 säjes ligga med vidöppun mun, hvarpå han med ängsligt läte 

 rusar honom i gapet. På liknande sätt beskrifves äfven fåg- 

 larnas beteende, och både skallerorm och svartorm uppges ha 

 samma förmåga. Kalm, som ej vet hvad han skall tro om 

 dessa enstämmiga uppgifter, tviflar dock och försöker med en 

 naturlig förklaring att hela »förkjusningen endast är ett slags 

 dödskamp, under det giftet verkar. Men invänder han själf: 

 svartormens bett är ju ej giftigt. »Andre må därföre nogare 

 undersöka denna saken . 



Två sorters grodor beskrifvas; den ena af dessa var ny 

 för vetenskapen, hvarför Kalm anföres som auctor för dess 

 latinska namn, Råna halecina. Den andra var den stora ox- 



