204 



FAUNA OCH FLORA 



:m 





Denna vattenytans egenskap begagnar sig många insekter 

 af för att lösa andningsproblemet, som vi i det följande skola se. 



Enklast gå dykarna tillväga, de äro lättare än vattnet och 

 höjas alltid upp till ytan, såvida de ej simma eller hålla sig 



fast vid någon växt; där hänga de, med 



A B & ) & ) 



bakkroppens spets i förbindelse med 

 luften och förnya det luftförråd de 

 äga under täckvingarna. 



Andra former förse sig med ett 

 ^•^^Å /////W\ luftlager, som kläder deras fmt håriga 



undersida. Den bland vatteninsekterna 

 allmänt utbredda vanan att andas ge- 

 nom att gå upp till vattenytan och 

 sätta bakkroppsspetsen i förbindelse 

 med luften har ledt till att endast på 

 denna ett par andhål finnas kvar, de 

 öfriga ha såsom onödiga försvunnit; 

 dessa andhål hafva särskildt hos flug- 

 och mygglarver nått en alldeles spe- 

 ciell utbildning: först och främst har 

 '^M <i.'SiJ bakkroppsspetsen blifvit utdragen till 



ett enkelt eller tvågrenadt rör, och i 

 spetsen på detta sitta kransformigt an- 

 ordnade borst och andra bildningar, 

 hvilka tjäna till att förstora spetsens 

 yta, så att djuren, trots det att de äro 

 tyngre än vattenytan, likväl kunna 

 P o ;i/ / ^r fl, ^ hänga däri (Fig. 3). Lika högt speci- 



Fig. 2. Mygglarv (Corethra). ° v o / o i 



A från ryggen, B från sidan. 7i. aliserad som dcssa, ehuru i en annan 



riktning, är den s. k. slamflugans larv. 

 Denna, som lefver i mycket grunda vattensamlingar, i ränn- 

 stenar o. d., har andröret utdraget till en svans, som är af 

 kroppens längd och kan teleskopiskt skjutas in och ut; i spet- 

 sen har den en hårkrans och med tillhjälp af denna apparat 

 kan larven faktiskt i grunda vattensamlingar vandra omkring 

 på bottnen med »svansen i vädret» (Fig. 4). 



t 



m 



w 



