Om epizoisk fröspridning. 



Af Ans. Heintze. 



en roll, däggdjur och fåglar samt i någon mån 



äfven fiskar spela vid växternas spridning, har 

 f^l blifvit mycket olika bedömd af olika författare. 



I regel har dess betydelse blifvit i hög grad 



öfverskattad. 



Det är hufvudsakligen på trenne sätt som 

 frötransport med djurens tillhjälp äger rum ute i naturen. Vid 

 endosoisk spridning medfölja fröna djurens exkrementer, som 

 i sinom tid lämna dem en förträfflig grobädd. Fastna däremot 

 frön eller frukter på något sätt vid djurens kropp, talar man 

 om ett epizoiskt spridningssätt. Mer afsiktligt från djurens 

 sida sker den synzolska spridningen, d. v. s. växternas re- 

 produktionsorgan ingå i bomaterialet, uppläggas till vinterförråd 

 o. s. v., hvarvid ett och annat frö tappas bort eller kommer 

 till groning i öfvergifna bon eller i bortglömda depåer. Enligt 

 Kerner, Sernander m. fl. skola äfven frön i stor utsträckning 

 släpas ikring af myror, som bruka dem vid sina stackbyggnader 

 eller sätta värde på delar af dem som födoämnen. 



Det mest bekanta exemplet på epizoisk spridning lämnas 

 af Darwin. På foten af en skjuten rödbent rapphöna (Cacca- 

 bis rufa) tillvaratog han en liten jordklimp, vägande 6 V2 uns. 

 Ur denna lyckades han vid odling framdraga ej mindre än 82 

 groddplantor. Liknande observationer äro gjorda af Kerner i 

 Donauländerna. Denne forskare undersökte slam och fuktig 

 dy, som fastnat vid näbbar, fötter och fjädrar af snäppor, 



